П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/9381/25	

Суддя першої інстанції Дерев`янко Л.Л.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Дегтярьової С.В.,
суддів – Крусяна А.В., Яковлєва О.В.,
розглянув в порядку письмового провадження у місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року у справі №400/9381/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 25 липня 2025 року №143650012058, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №143650012058 від 25 липня 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за її призначенням, а саме з 18 липня 2025 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:
- визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №143650012058 від 25 липня 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 18 липня 2025 року, зарахувавши до його страхового стражу періоди роботи з 01 липня 1994 року по 07 грудня 1996 року, з 01 січня 1997 року по 01 січня 2000 року згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_1 . 
В іншій частині позову відмовив. 
Обґрунтування апеляційної скарги
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не погодилось із судовим рішенням та подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що відповідач з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року не згоден, оскільки вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права, суд порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до 2.11 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Звернувшись до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, позивач, окрім інших документів, надав трудову книжку серії НОМЕР_2 від 03 лютого 1986 року. 
На переконання апелянта, суд першої інстанції взагалі не врахував доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача період його роботи з 01 липня 1994 року по 07 грудня 1996 року у відповідності до записів трудової книжки, оскільки відомості про трудову діяльність зазначені з порушенням вимог Інструкції №58. 
До заяви про призначення пенсії позивач додав довідки №151/05-03 від 07 липня 2025 року та №449/03-03 від 02 липня 2025 року, в яких вказано мовою оригіналу: « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 ». Зазначене ім`я не співпадає з даними позивача, відсутнє ім`я по-батькові та ім`я зазначено не повністю, будь-які інші відомості, за якими можливо ідентифікувати особу, як позивача, в довідці відсутні. 
На думку апелянта, суд першої інстанції не застосував належним чином норми Інструкції №58 стосовно належного заповнення трудової книжки та Порядку №637. Отже, рішення відповідача прийнято правомірно. 
Також вважає, що суд першої інстанції не врахував, що з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а тому підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 01 січня 1992 року по 17 червня 1994 року відсутні. 
У відзиві на апеляційну скаргу від 16 січня 2026 року позивач зазначив, що неврахування періоду роботи з 01 січня 1992 року по 17 червня 1994 року позивачем і не оспорювалося, а суд першої інстанції стосовно вказаного періоду рішення не приймав. 
Що стосується інших періодів, то саме трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи. Довідки лише містять додаткову інформацію і ніяким чином не спростовують запис в Трудовій книжці. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів. 
Період роботи позивача в ТОВ «Олексіївська Вікторія» з 01 липня 1997 року по 01 січня 2000 року підтверджується Архівними довідками №№449/03-03, 450/03-03 від 02 липня 2025 року та №176/05-04 від 07 липня 2025 року, копії яких було додано до позовної заяви. 
Неврахування Архівної довідки №449/03-03 від 02 липня 2025 року, оскільки зазначено ПІБ не повністю, є також протиправним, так як у вказаній Архівній довідці зазначається, що в книгах обліку праці та нарахувань заробітної плати КСП «Олексіївське» за 1994-2000 роки значиться одна особа на ПІБ «документ укладено російською мовою – « ОСОБА_2 », і переклад на українську мову «Ротар Кирило», що відповідає і паспортним даним позивача і його трудовій книжці, і свідчить, що у вказаний період з травня 1994 року по січень 2000 року в КСП «Олексіївське» (ТОВ «Олексіївська Вікторія») інших осіб, крім  ОСОБА_1 не працювало, а працював саме позивач.
Рух справи
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2026 року відкрите апеляційне провадження, встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
29 січня 2026 року матеріали №400/9381/25 надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду з Миколаївського окружного адміністративного суду.
24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Колегія суддів перевірила матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, та дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 18 липня 2025 року позивач звернувся з заявою для призначення пенсії за віком. 
З урахуванням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1), органом, що приймав рішення за заявою позивача, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 25 липня 2025 року прийняло рішення №143650012058 про відмову в призначенні пенсії. За висновком органу Пенсійного фонду України у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком в зв`язку з відсутністю необхідного стажу. Рішення мотивоване тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності:
- період роботи з 01 січня 1992 року по 17 червня 1994 року, оскільки з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, у зв`язку з чим стаж роботи зараховується по 31 грудня 1991 року; 
- період роботи з 01 липня 1994 року по 07 грудня 1996 року, оскільки виправлено дату звільнення та дату наказу про звільнення;
- період роботи з 01 січня 1997 року по 01 січня 2000 року, оскільки дані, зазначені в Довідці №151/05-03 від 07 липня 2025 року, не відповідають записам трудової книжки та не врахована уточнююча Довідка №449/03-03 від 02 липня 2025 року, оскільки зазначено ПІБ не повністю. 
Страховий стаж особи становить 31 рік 10 місяців 11 днів. 
Неврахування періоду роботи з 01 січня 1992 року по 17 червня 1994 року, позивач не оскаржив, на протиправність рішення в цій частині не посилався. 
Нормативно-правове обґрунтування 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058- IV).
За приписами частини першої статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Положенням частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Окрім того, загальний порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року за №110 та затвердженою наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).
Згідно з п.1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Мотиви суду апеляційної інстанції
Колегія суддів дослідила матеріали справи та дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Щодо неврахування періоду роботи з 01 січня 1992 року по 17 червня 1994 року, то вказані дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області позивачем не оспорювалися, та судом першої інстанції з приводу зазначеного періоду рішення не приймалося.
Стосовно періодів роботи з 01 липня 1994 року по 07 грудня 1996 року та з 01 січня 1997 року по 01 січня 2000 року, колегія суддів зазначає наступне. 
Організація ведення, обліку, зберігання і видача трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці, і не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
Факт наявності виправлень у трудовій книжці не є безумовною підставою для неврахування відповідного періоду роботи, якщо вони не спростовують факту перебування особи у трудових відносинах, не містять ознак підроблення, підтверджуються іншими доказами у справі.
Орфографічна помилка у написанні прізвища чи імені за відсутності сумнівів щодо особи працівника не може бути достатньою підставою для позбавлення його права на зарахування відповідного періоду до страхового стажу.
Більш того, саме органи пенсійного фонду повинні перевіряти свої сумніви з приводу наявності у особи права на врахування стажу та у кожному конкретному випадку доводити їх обґрунтованість, а не посилатись на формальні недоліки, що наявні в трудовій книжці та довідках без такої перевірки.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.
За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись статтями 2, 5, 139, 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню. 
Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач  		С.В. Дегтярьова	
Судді	  	А.В. Крусян    О.В. Яковлєв