ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"17" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/4437/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В. 
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А. 

за участю представників:
від позивача: адвокат Сушко Т.В.
від відповідача: не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/4437/25
за позовом: Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вул. Малопідвальна, буд. 8, м. Київ, 01001)
до відповідача: Сімферопольської міської ради (вул. Толстого, буд. 15, м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, 95000)
про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.
Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі – Банк) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Сімферопольської міської ради (надалі – Сімферопольська МР), в якій просить визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна – гараж-склад, загальною площею 42,7 м2, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд.10.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що право власності Банку на спірний об`єкт нерухомого майна - гараж-склад, було зареєстровано 30.11.1998, тобто виникло у нього до початку функціонування Реєстру прав власності на нерухоме майно та залишилося у паперових документах.
Однак, на даний час Банк позбавлений можливості завершити державну реєстрацію права власності з незалежних від нього причин, у зв`язку із окупацією Автономної Республіки Крим та через відсутність доступу до архівних матеріалів Сімферопольського БТІ, що фактично унеможливлює встановлення юридичного факту в адміністративному порядку та обумовлює необхідність звернення до суду з відповідним позовом.

2. Позиція учасників справи.
2.1. Аргументи позивача.
Як вказує позивач, 25.02.2022 Правлінням НБУ було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", відповідно до постанови Правління НБУ від 24.02.2022 № 19 "Про особливості припинення діяльності банків в умовах воєнного стану", згідно якому Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ВД ФГВФО) прийняла рішення № 130 від 25.02.2022 про початок процедури ліквідації Банку. 
Рішенням ВД ФГВФО від 18.11.2024 № 1162 "Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ "Промінвестбанк" строк управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів продовжено на строк дії воєнного стану та 6 місяців з дати припинення чи скасування дії воєнного стану в Україні, повноваження ліквідатора ПАТ "Промінвестбанк" продовжено до моменту внесення запису про припинення Банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Позивач вказує, що йому на праві власності належить об`єкт нерухомого майна - гараж-склад, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10, який обліковується на балансі банку, що підтверджується балансовою довідкою від 30.10.2025 № 1884/08 та у нього наявні документи, які підтверджують право власності на вказане майно, а саме: копія акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту гаражу з прибудованим складом від 30.12.1993 та реєстраційне посвідчення Сімферопольського БТІ від 30.11.1998 про реєстрацію права власності на гараж-склад за адресою Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10 за Кримським регіональним управлінням "Промінвестбанку України".
Разом з цим позивач вказує на те, що йому належить на праві власності нежитлова будівля (літ "А", загальною площею 1282,2 м2) - адміністративна будівля 1, за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10 на підставі договору купівлі-продажу державного майна - адміністративної будівлі 1 від 17.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Шевченко Н.З. за № 2085, право власності на яку зареєстровано Сімферопольським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.06.2003, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.06.2003, та нежитлова будівля - (літ "Б", загальною площею 173,4 м2) - адміністративна будівля 2, за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10 на підставі договору купівлі-продажу державного майна - адміністративної будівлі 2 від 17.03.2003, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Шевченко Н.З. за № 2086, право власності на яку зареєстровано Сімферопольським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.06.2003, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.06.2003.
Позивач стверджує, що його право власності на гараж-склад, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10 виникло до початку функціонування Реєстру прав власності на нерухоме майно та залишилося в паперових документах, проте, у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим, підтвердження права власності унеможливлене через відсутність доступу до архіву БТІ.
Як зазначає позивач, 01.10.2025 він звернувся до Департаменту (Центру) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на гараж-склад, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10, проте рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконкому Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 81227211 від 08.10.2025 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані позивачем документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Отже, вище наведені обставини зумовили звернення позивача до суду з позовом про визнання його права власності на спірний об`єкт нерухомості.

3. Процесуальні питання вирішені судом.
31.10.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав до Господарського суду Одеської області позовну заяву (вх. № 4560/25). 
Того ж дня, відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями позовна заява (вх. № 4560/25) була передана на розгляд судді Шаратову Ю.А.
05.11.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 4560/25 від 31.10.2025) була залишена без руху у зв`язку з невідповідністю приписам ст. 162, 164 ГПК України, а позивачу визначений строк на усунення недоліків.
10.11.2025 Позивачем через систему "Електронний суд" була подана заява про усунення недоліків (вх. № 35757/25 від 11.11.2025), до якої були надані докази усунення недоліків позовної заяви.
21.11.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 4560/25 від 31.10.2025) була прийнята до розгляду, судом відкрито провадження у справі № 916/4437/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання було призначене на 10:30 год. 19.12.2025.
12.12.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 39901/25).
18.12.2025, у зв`язку з відрахуванням наказом голови суду №28-к від 16.12.2025 судді Шаратова Ю.А. зі штату суду, відповідно до Указу Президента України № 959/2025 від 13.12.2025 "Про призначення судді", розпорядженням керівника апарата суду за № 405 був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи №916/4437/25.
Того ж дня, відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями справа № 916/4437/25 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
23.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області справа № 916/4437/25 була прийнята до свого провадження суддею Цісельським О.В., постановлено розгляд справи здійснювати спочатку за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання було призначене на 11:40 год. 20.01.2026, заява ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вх. № 39901/25 від 12.12.2025) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена, постановлено здійснювати проведення підготовчого засідання по справі об 11:40 год. 20.01.2026 та всіх наступних судових засідань в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "ВКЗ".
20.01.2026 у підготовчому засіданні судом була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 12:00 год 10.02.2026.
Того ж дня, ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України відповідач був повідомлений про наступний час та дату підготовчого засідання суду.
06.02.2026 позивачем через систему "Електронний суд" було подане клопотання (вх. № 4451/26), в якому він просив долучити до матеріалів справи додаткові докази щодо належності відповідача.
10.02.2026 у підготовчому засіданні судом розглянуто клопотання позивача (вх. № 4451/26 від 06.02.2026) та задоволено, додаткові доказі долучені до матеріалів справи, окрім того судом була постановлена протокольна ухвали про продовження за ініціативою суду строку підготовчого провадження на 30 днів та про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті на 11:00 год. 03.03.2026, із визначенням резервної дати на 12:40 год. 17.03.2026.
11.02.2026 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України відповідач був повідомлений про час та дату розгляду справи по суті.
Судове засідання, призначене судом на 11:00 год 03.03.2025, не відбулося у зв`язку з нестабільним з`єднанням з медіа-сервером та втратою зв`язку з представником позивача.
Ухвалою суду від 04.03.2025 судове засідання у справі було призначене на 12:40 год 17.03.2023 та повідомлено про це учасників справи.
09.03.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав до суду додаткові пояснення (вх. № 8397/26) разом із додатковими доказами.
В судовому засіданні 17.03.2026 судом, на підставі ч. 8 ст. 80 та ч.2 ст. 207 ГПК України, надані позивачем додаткові пояснення (вх. № 8397/26 від 09.03.20260) залишені без розгляду, а докази не прийняті, оскільки позивачем належним чином не обґрунтована неможливість їх подання під час підготовчого засідання.
В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішені відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань. 
Під час розгляду справи по суті позивач виступив із вступною промовою, судом були досліджені всі наявні в матеріалах справи докази.
Позивач у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтовуючи свою позицію доводами та аргументами, викладеними у заявах по суті спору, письмових поясненнях та наданими суду доказами.
Відповідач – Сімферопольська міська рада, про час та дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, проте свого представника в судові засідання жодного разу не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, своїми процесуальними правами на подання відзиву не скористався, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами. 
Стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, суд відзначає наступне. .
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідач – Сімферопольська міська рада належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Між тим, згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, з 24.02.2022 вся територія Автономної Республіки Крим перебуває в тимчасовій окупації
Пунктом 21 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
Питання провадження господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях врегульовано Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідно до частини першої статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.
Для забезпечення реалізації процесуальних прав відповідача бути обізнаним про розгляд справи 02.12.2025, 29.12.2025, 22.01.2026, 12.02.2026 та 06.03.2026 на офіційній сторінці Господарського суду Одеської області веб-порталу «Судова влада України» (розділ «Оголошення про виклик») розміщені відповідні оголошення, які долучено судом до матеріалів справи.
Отже, суд належним чином повідомляв відповідача про дату, час та місце розгляду справи у розумінні норм ГПК України, оскільки судом вжито достатніх заходів для належного сповіщення зазначеного учасника справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС у своїй постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.
Враховуючи належне повідомлення відповідача про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи розумні строки розгляду справи, суд дійшов висновку про його належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності його представника.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні та достатні умови для доведення ними своїх правових позицій, надання доказів, які, на думку учасників справи, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. 
Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні" та подальших Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії".
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку "розумності строку" розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, ЄСПЛ в вищенаведеному рішені зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Австрії").
У справі "Bellet v. France" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. 
Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany").
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом" (див. рішення у справах "Walchli v. France" від 26.07.2007 та "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" від 28.05.1985).
При цьому, російські війська постійно здійснюють масовані ракетні обстріли по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема, і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу. Водночас, у місті Одесі періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя, працівники апарату суду та учасники справ мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози їх життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.
17.03.2026 відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності представника позивача судом було проголошено скорочене рішення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.
Згідно Статуту Банку в новій редакції, затвердженого Загальними зборами акціонерів від 15.06.2020 №52, погодженого НБУ 23.07.2020, Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк був створений рішенням установчих зборів засновників від 28.04.1992 та зареєстрований НБУ 26.08.1992 за реєстраційним номером № 125 із найменуванням "Український акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", скорочене найменування Промінвестбанк України. 
Відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів банку від 27.04.2001 найменування Банку змінене на "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (закрите акціонерне товариство), скорочене найменування - Промінвестбанк. 
Відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 21.05.2009 найменування Банку змінене на Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", скорочене найменування - ПАТ Промінвестбанк. 
Згідно з абз. 5 ст. 1 Статуту Банку, він відповідає за зобов`язаннями та користується правами, набутими Банком в період діяльності як "Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку" та "Акціонерного комерційного промислово- інвестиційного банку" (закритого акціонерного товариства), відповідно до чинного законодавства України.
30.12.1993 на підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкту гаража з прибудованим складом (а.с. 30) пред`явлений замовником – Кримським регіональним управлінням Промінвестбанку України об`єкт – гараж з прибудованим складом був прийнятий в експлуатацію за адресою: м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10.
30.11.1998 Сімферопольським БТІ було видано Реєстраційне свідоцтво (а.с.29) про реєстрацію Кримським регіональним управлінням Промінвестбанку України на праві колективної власності гаражу - складу в цілому, про що записано в реєстрову книгу 1-Г стор. 56 3 22, домоволодіння АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки Банку за № 1884/08 від 30.10.2025 на його балансі обліковується об`єкт нежитлової нерухомості - гараж-склад, що знаходиться за адресою: АРК, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10, загальною площею 43,7 м2, балансовою вартістю 0,00 грн.
Згідно з п. 391 Звіту про оцінку активів ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", Том 1, станом на 01.04.2022 ринкова вартість гаражу-складу (інв. № 86919) загальною площею 42,7 м2 за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10, становить 145 465,00 грн.
01.10.2025 Банк звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ, із заявою, реєстраційний № 69177746, про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення – гараж-склад за адресою: АРК, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10.
08.10.2025 державний реєстратор прав на нерухоме майно Духновська О.А. Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ, прийняв рішення № 81227211 про відмову в проведенні реєстраційних дій (а.с.31), оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме, подані Банком документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
При цьому, державний реєстратор, із посиланням на норми Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", звернув увагу на те, що заявником подано заяву про державну реєстрацію прав, вид реєстрації: набуття, доповнення до типу: гараж-склад, Адреса ОНМ: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вулиця Севастопольська, будинок 10. Разом із заявою подана копія акту від 30.12.1993, за яким заявлений об`єкт нерухомого майна зареєстрований за заявником Сімферопольським БТІ 30.11.1998. 
Також, державний реєстратор зазначив, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, шо набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.
У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. 
Наказом Міністерства юстиції від 09.06.2023 № 2179/5 «Про проведення державної реєстрації в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 червня 2023 за № 977/40033) зазначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості, місцезнаходженням яких є Автономна Республіка Крим, Донецька, Сумська, Дніпропетровська, Запорізька, Луганська, Миколаївська, Харківська, Херсонська області, місто Севастополь, проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості. 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. 
Чинним законодавством не передбачено винятків щодо застосування вищевказаної норми. 
Державний реєстратор також зазначив, що до 01.01.2013 реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна проводили бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) на паперових носіях відповідно до законодавства, що діяло у відповідний проміжок часу у відповідній сфері, а починаючи з 2003 року - в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 за № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 за № 1844/5). 
Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, інформація про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна відсутня, також відсутня можливість направити запит до Сімферопольського бюро технічної інвентаризації. 
Відповідно до частини 8 статті 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Враховуючи вищезазначене, державний реєстратор вказав на те, що подані банком документи не дають змоги встановити набуття речових прав на об`єкт нерухомого майна, на який заявлено право. 
Позивач вважає, що вище зазначені обставини, відповідно до приписів ЦК України, є підставою для захисту свого порушеного права власника у Господарському суді Одеської області, що й зумовило його звернення з відповідним позовом. 

5. Висновки суду за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. 
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У частині 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, зазначені норми закону визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.
Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом наведеної норми позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідач - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Із матеріалів справи слідує, що право власності позивача на приміщення за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10 зареєстровано 30.11.1998 Сімферопольським БТІ шляхом видачі реєстраційного посвідчення, тобто до початку функціонування Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно п. 1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (далі - Тимчасове положення в редакції, чинній на момент реєстрації права власності), реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ).
Відповідно до п. 8.1 Розділу 8 "Прикінцеві положення" Тимчасового положення, до створення Реєстру прав реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється шляхом ведення реєстрових книг, записи яких прирівнюються до даних Реєстру прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Таким чином, матеріали справи містять належні правовстановлюючі документи на підтвердження права власності позивача на приміщення за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать централізоване тимчасове зберігання архівних документів, нагромаджених у процесі документування службових, трудових або інших правовідносин юридичних і фізичних осіб на відповідній території, та інших архівних документів, що не належать до Національного архівного фонду.
Водночас, за результатами подання позивачем заяви про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості, державним реєстратором прав на нерухоме майно Духновською О.А. Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 08.10.2025 прийнято рішення № 81227211 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки ним були встановлені обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме, подані Банком документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими територіями з 20.02.2014.
У зв`язку із окупацією Російською Федерацією АР Крим, позивач позбавлений можливості підтвердити належне йому право власності на спірний об`єкт нерухомості, через об`єктивну неможливість доступу до архівів Сімферопольського БТІ.
Відповідно до сталої судової практики у подібних категоріях справ належним відповідачем є орган місцевого самоврядування, на території якого розташоване відповідне майно. 
З листа Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим від 28.10.2025 № 10-ПІ/01/02-07/25/1895 вбачається, що у зв`язку з окупацією Російською Федерацією з 20.02.2014 Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, органи державної влади та місцевого самоврядування України не можуть здійснювати свої повноваження безпосередньо на цій території, за винятком діяльності Представництва, яке не переміщувалося з тимчасово окупованих територій та не відновлювало свою діяльність на підконтрольній уряду України території.
Згідно із Законом України "Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим", Представництво є державним органом, створеним відповідно до Конституції України для сприяння виконанню повноважень Президента України на території Криму. 
На період тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь повноваження Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим визначені Указами Президента України від 17.10.2019 № 758 та від 13.04.2021 № 160, відповідно до яких Представництво не було наділене повноваженнями інших органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснювали діяльність на території АР Крим до 20.02.2014, у тому числі органів, уповноважених управляти майном територіальних громад. 
Отже, Представництво не може виступати правонаступником таких органів, вирішувати питання, що відносяться до компетенції органів виконавчої влади АР Крим, його участь у правовідносинах обмежена виключно межами, визначеними Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", у разі неможливості здійснення повноважень відповідною місцевою державною адміністрацією або органом місцевого самоврядування, їхні функції виконують відповідні обласні та районні військові адміністрації.
Як вбачається з ЄДРПОУ відповідні обласні та районні військові адміністрації на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим не створені, доказів зворотного матеріали справи не містять.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ (т.с.51-55) Сімферопольська міська рада, створена 21.05.1997 і є єдиним органом, що здійснює повноваження органу місцевого самоврядування щодо управління майном територіальної громади міста Сімферополь та на час розгляду цієї справи зареєстрована в ЄДРПОУ, зберігає статус юридичної особи, незважаючи на фактичну тимчасову окупацію території АР Крим.
Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" за підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Таким чином, у зв`язку з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим, та відсутністю доступу до архівної інформації та матеріалів щодо проведеного оформлення права власності позивача на спірне нерухоме майно у 1993 році, Банк фактично позбавлений права на офіційне внесення інформації про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна – гараж-склад, загальною площею 42,7 м2, що знаходиться за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд. 10.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).
Суд зазначає, що його рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають ключове значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами. Даний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд також зазначає, що у матеріалах справи наявні, надані позивачем до матеріалів справи усі належні, у розумінні приписів статті 76 ГПК України, докази на підтвердження свого права власності на спірне нерухоме майно. 
Оцінивши надані позивачем справи арґументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтовані належним чином, законні, а тому підлягають задоволенню. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити повністю.
2. Визнати за Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вул. Малопідвальна, буд. 8, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00039002) право власності на об`єкт нерухомого майна – гараж-склад, загальною площею 42, 7 м2, що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, буд.10.
3. Стягнути з Сімферопольської міської ради (вул. Толстого, буд. 15, м. Сімферополь Автономна Республіка Крим, 95000, код ЄДРПОУ 33433669) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вул. Малопідвальна, буд. 8, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00039002) витрати зі сплати судового збору у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 20 березня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський