Справа № 127/31887/25
Провадження № 2/127/7094/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т. П.,
за участі секретарі судового засідання Коваленко Д. І.,
представника позивача – адвоката Мунтяна Є. В., представника відповідача Вінницької міської ради – Собчук Т. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2019 року позивач є власником 9/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , після смерті своєї матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншим співвласником домоволодіння є ОСОБА_3 згідно рішення Народного суду Староміського районного суду м. Вінниці від 12 січня 1973 року. Як зазначає позивач, свою частку ОСОБА_3 не реєструвала, технічний паспорт не виготовляла. Інших об`єктів нерухомості на території земельної ділянки, на яких розташоване домоволодіння немає. 
Згідно відомостей інвентаризаційної справи із земельної ділянки площею 2730 кв.м, що була закріплена за домоволодінням, залишилось лише 643 кв.м, якими фактично користується позивач і на якій розташоване домоволодіння, яким вона володіє і користується.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Частина будинку, якою вона користувалася була в аварійному стані та протягом двох років завалилась. 
Згідно листа КП «ВМБТІ» від 17 вересня 2025 року №5929 станом на 27 серпня 2025 року до складу 9/20 частки домоволодіння, що належить позивачу, входили в будинку літера «А»: кухня 1-1, площею 5,7 кв.м, кімната 1-2, площею 8,7 кв.м, кімната 1-3, площею 11,4 кв.м, кімната 4-1, площею 6,3 кв.м, загальною площею 32,1 кв.м. Об`єкти нерухомого майна, які належали іншим співвласникам знесено. На земельній ділянці фактично розташована частина будинку літера «А», прибудова літера «А-1», тамбур літера «а-2», веранда літера «а-3», загальною площею 40,5 кв.м, у тому числі житловою площею 20,4 кв.м, сарай літера «Г», погріб літера «п/Г», огорожа №1, хвіртка №2, які складають одну ідеальну частку домоволодіння. Також у листі звернуто увагу, що загальна та житлова площа змінились у зв`язку із внутрішнім переплануванням приміщень, що не належить до самочинного будівництва. 
Маючи право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки позивач через формальне існування у домоволодінні власності ОСОБА_3 позбавлена можливості реалізувати таке своє право.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом та просила визнати за нею право власності на одну ідеальну частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження.
03 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Вінницької міської ради, яка просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Заперечуючи щодо задоволення вимог відповідач вказує на недоведеність знищення майна, а також смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, зазначає про не зазначення позивачем інформації про наявність або відсутність спадкоємців ОСОБА_3 . Також вважає відсутніми докази, що саме через дії чи бездіяльність Вінницької міської ради позивач зазнала незручностей, а спору між сторонами не існує. 
Користуючись своїм правом, позивач подала відповідь на відзив, де вказує, що інші спадкоємці ОСОБА_3 відсутні, а дані обставини встановлені рішенням Народного суду Староміського району м Вінниці від 12 січня 1973 року. Вінницька міська рада є належним відповідачем, оскільки через власну бездіяльність у неподанні заяви про визнання спадщини відумерлою, вона не стала правонаступником майна ОСОБА_3 . За відсутності спадкоємців відповідачем у справах щодо спадкового майна виступає територіальна громада в особі органі місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Підтвердженням знищення майна є технічний паспорт, виготовлений КП «ВМБТІ» 16 вересня 2025 року та лист від 17 вересня 2025 року №5929.
Відповідач правом на надання заперечень не скористався.
Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року та від 02 грудня 2025 року витребувано у КП «ВМБТІ» інвентаризаційну справу на будинковолодіння по АДРЕСА_1 та викликано спеціаліста ВМБТІ.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2026 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) повторно витребувано матеріали інвентаризаційної справи.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2026 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Мунтян Є. В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому звертав увагу, що частка позивачки в праві власності на вказане будинковолодіння не відповідає реальній частці.
Представник відповідача Вінницької міської ради Собчук Т. П. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2019 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 – її дочка, позивач у справі, ОСОБА_1 є власником 9/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
В свою чергу ОСОБА_2 успадкувала 9/20 часток цього будинковолодіння після смерті ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину по закону від 22 лютого 1983 року). Остання ж успадкувала 9/50 часток після смерті ОСОБА_5 , 9/50 - належали їй як пережилій дружині, а 9/100- придбані нею в ОСОБА_6 .
Згідно інформації КП «ВМБТІ» від 17 вересня 2025 року №5929 до складу 9/20 частки входили в будинку літ. «А»: кухня 1-1, площею 5,7 кв.м, кімнати 1-2, площею 8,7 кв.м, 1-3, площею 11,4 кв.м, 4-1, площею 6,3 кв.м, загальною площею 32,1 кв.м. Також повідомлено, що станом на 27 серпня 2025 року (дата останньої технічної інвентаризації) об`єкти нерухомого майна, які належали іншим співвласникам знесено. На земельній ділянці фактично розташована частина будинку літ. «А», до складу якого входять вищезазначені приміщення, прибудова літ. «А1», тамбур літ. «а2», веранда літ. «а3», загальною площею 40,5 кв.м, в тому числі житловою – 20,4 кв.м, сарай літ. «Г», погріб літ. «п/Г», огорожа №1, хвіртка №2 і складають одну ідеальну частку. Інформаційно повідомлено, що загальна та житлова площі змінились у зв`язку з внутрішнім переплануванням приміщень.
За інформацією КП «ВМБТІ» від 19 січня 2026 року №392 згідно акту обстеження станом на 22 червня 1966 року частки по будинковолодінню АДРЕСА_2 були зареєстровані за: ОСОБА_5 – 9/25, ОСОБА_7 – 11/100, ОСОБА_8 – 7/50, ОСОБА_6 – 9/100, ОСОБА_9 – 3/10. Після перерахунку часток була проведена реєстрація права власності на підставі свідоцтв за: ОСОБА_5 – 9/25 (36%), ОСОБА_6 – 9/100 (9%). 12 березня 2008 року (дата поточної технічної інвентаризації) нерухоме майно, що знаходилось у користуванні інших співвласників, право на яке не було перереєстровано, знесено. Станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 9/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 1983 року.
Судом досліджувалися матеріали інвентаризаційної справи.
Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи №10045 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , до 1917 року побудови, а його первинна технічна інвентаризація була проведена у 1947 році.
В будинку встановлювався порядок користування.
Згідно акту користування домоволодінням від 28 липня 1962 року ОСОБА_8 користувався кімнатою 2-1, тамбуром; ОСОБА_7 користувався кімнатою 3-1, сіни №І у спільному користуванні з ОСОБА_6 , ОСОБА_10 користувалася будинком літ. «Б», ОСОБА_5 користувався кухнею 1-1, кімнатою 1-2, кімнатою 1-3; Коротченко користувалася кухнею 5-1, кімнатою 5-2; ОСОБА_6 користувалася кімнатою 4-1 і сінями загального користування №І з ОСОБА_7 .
Згідно акту користування домоволодінням від 22 червня 1966 року ОСОБА_5 користувався кухнею 1-1, кімнатою 1-2, кімнатою 1-3, тамбур а-2, сарай Г, ОСОБА_8 - кімнатою 2-1, тамбур а, сарай Б, ОСОБА_7 - кімнатою 3-1, приміщення 1-4; ОСОБА_6 - кімнатою 4-1 і приміщення 1-4, ОСОБА_11 - приміщеннями 5-1,5-2, тамбур а1, сарайД, ОСОБА_12 - будинок Б, сіни б, сарай Е і фундамент.
Згідно інформації бюро технічної інвентаризації будинковолодіння складалося з двох будинків «А-Б», однієї жилої прибудови «А1», трьох тамбурів «а-а1-а2» , одних сіней «б» і чотирьох сараїв «В-Г-Д-Е» і зареєстровано за: ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1951 року; ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 25 жовтня 1956 року; ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 1937 року та рішення народного суду 4-го участка від 29 березня 1938 року; ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 26 лютого 1962 року, ОСОБА_9 на підставі договору дарування 01 березня 1966 року, ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1950 року. У зв`язку із виділенням будинку літ. «Б» в окреме будинковолодіння долі будинку змінилися у наступному порядку: ОСОБА_5 – 9/25, ОСОБА_7 – 11/100, ОСОБА_8 – 7/50, ОСОБА_6 – 9/100, ОСОБА_9 – 3/10, ОСОБА_13 – 100% будинковолодіння, оскільки будинок виділено в окреме будинковолодіння.
За матеріалами інвентаризаційної справи, накладанням поверхових планів від 1951 року, від 28 липня 1962 року та від 19 жовтня 1973 року, а також згідно викопіювання із схематичного плану від 28 січня 1966 року були внесені зміни 19 жовтня 1973 року до планів літ. «А» і площі двору у зв`язку і знесенням та руйнуванням частини будівлі.
Станом на 19 жовтня 1973 року зафіксовані дані: квартира АДРЕСА_3 загальною площею 36,38 кв.м, що складається з: тамбур 1-1, кухня 1-2, кімната 1-3, кімната 1-4, кімната 1-5; та квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 10,60 кв.м, що складається з: тамбура 2-1, кімната 2-2 
За інформацією Вінницького міжрайонного бюро технічної інвентаризації на запит Народного суду Староміського району м. Вінниці від 13 вересня 1973 року будинковолодіння зареєстроване за ОСОБА_3 – 33/100 частки на підставі рішення Народного суду від 12 січня 1973 року, та ОСОБА_4 – 9/25 і 9/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу. Також зазначено, що ОСОБА_3 користується приміщенням 2-1, 2-2, приміщення 3-1 і пів коридору І зруйновані; ОСОБА_4 користується приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5. Розподіл провести неможливо, оскільки частина будинку знесена і частина будинку на стадії руйнування.
За ОСОБА_3 зареєстроване право власності на 33/100 частки цього будинковолодіння на підставі рішення Народного суду Староміського району м. Вінниці від 12 січня 1973 року. Реєстрація проведена 08 травня 1973 року за №934. 
Зі змісту рішення Вінницького обласного суду від 16 липня 1974 року слідує, що судом проведений розподіл будинку, а саме ОСОБА_3 користується приміщенням 2-1, 2-2, приміщення 3-1 і коридором І, а ОСОБА_4 - приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5. 
Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, а також довідки-характеристики від 29 червня 1982 року власниками будинку по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_4 , якій 9/25 частки належить на підставі свідоцтва про право на спадщину та 9/100 частки на підставі договору купівлі-продажу; ОСОБА_3 - 33/100 частки на підставі рішення Народного суду Староміського району м. Вінниці від 12 січня 1973 року.
Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26 вересня 2025 року №1540-28.21-35 31 жовтня 1985 року у відділі ДРАЦС зареєстровано смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №2093; дата смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Даних про спадкування після смерті ОСОБА_3 матеріали справи не містять. 
Наступна поточна технічна інвентаризація вказаного будинковолодіння була проведена КП «ВМБТІ» уже 12 березня 2008 року. 
На земельній ділянці, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП «ВООБТІ» 12 березня 2008 року, розташовані: житловий будинок «А», загальною площею 36,2 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м, прибудова «А1», тамбур «а2», відкрита веранда «а3», сарай «Г», погріб «п/Г», огорожа «№1-2». 
Слід зауважити, що згідно схематичного плану по будинковолодінню та поверхового плану станом на 2008 рік частини будинку, які перебували у власності та користуванні ОСОБА_3 не зображалися та на ескізі плану будинковолодіння зазначені як такі, що знесені.
Даних про реєстрацію припинення права власності ОСОБА_3 на цю частку матеріали справи не містять.
Таким чином належить стверджувати, що на момент 2008 року зафіксовано знесення частини будинку, якою користувалася ОСОБА_3 , однак відсутні підстави стверджувати, що на момент смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належна їй частина будинку була зруйнованою чи знесена та право на неї було припинено.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач акцентувала увагу на тому, що належна ОСОБА_3 частина будинку знищена через руйнування, тому її право власності припинене, а приміщення, що знаходяться у власності ОСОБА_1 становлять одну єдину цілу частку (100%), тобто розмір часток був змінений.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним
Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).
Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Згідно з положеннями ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.
Слід зазначити, що ані норми діючого за життя ОСОБА_3 та до 2004 року положення ЦК УРСР, ані положення Закону України «Про власність» у свій час такої підстави для припинення права власності як знищення майна не передбачали.
З матеріалів справи слідує, що на момент смерті у 1985 році ОСОБА_3 належна їй частина будинку знищеною не була, відомостей про інше матеріали справи не містять. На даний час це майно зруйноване, що безумовно підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, однак, встановити коли це майно було знищено внаслідок руйнування з об`єктивних підстав неможливо, зважаючи на те, що після смерті співвласника ОСОБА_3 наступна технічна інвентаризація була проведена лише у 2008 році, тобто більш як через 20 років за зверненням іншого співвласника ОСОБА_2 – спадкодавця позивача. 
Наразі, належить стверджувати, що фактично ідеальна частка іншого співвласника цього спірного будинковолодіння - позивача, не відповідає розміру частки, зареєстрованої за нею, тому вона підлягає зміні, тобто у збільшенні ідеальної частки.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, що зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин.
За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 висловлено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абз. 2 п. 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п. 1-5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений ч. 2 ст. 1277 ЦК України та в абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та не була прийнята її спадкоємцями, до неї підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.
У ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (ст. 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.
У справах щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу.
У позовній заяві ОСОБА_1 відповідачем за вимогами про визнання права власності визначила Вінницьку міську раду .
Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Зважаючи, що предметом спору є встановлення майнових прав за будинковолодінням, право власності на частину якого мала померла співвласник ОСОБА_3 відповідно до її частки, то з урахуванням положень ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання права власності на одну ідеальну частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 необхідно відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 319, 321, 346, 349, 355 ЦК України, ст. 555 ЦК УРСР, ст. 2, 4, 6, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання права власності - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 
Вінницька міська рада, код ЄДРПОУ 25512617, м.Вінниця, вул. Соборна, 59 

Суддя: