ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1956/25  Номер провадження 22-ц/814/1351/26	Головуючий у 1-й інстанції Черков В. Г.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача  Дряниці Ю.В.,
суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу адвоката Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 листопада 2025 року, по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказало, що 26 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 26.08.2024-100000739, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20000 грн. зі сплатою відсотків та штрафних санкцій відповідно до договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує. Внаслідок чого станом утворилася заборгованість у загальному розмірі 23 100 грн., яка складається з наступного – основний борг 20 000 грн., проценти 3 100 грн. Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 листопада 2025 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором від 26.08.2024 № 26.08.2024-100000739 у загальному розмірі 23 100 грн., яка складається з наступного – основний борг у розмірі 20 000 грн., проценти у розмірі 3 100 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 

В апеляційній скарзі відповідач, діючи через свого представника, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, просить рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог. Вказує, що матеріали справи не містять доказів укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів 

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку залишення без апеляційної скарги задоволення, з підстав передбачених ст. 375 ЦПК України. 

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 26.08.2024-100000739, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 20000 грн. зі строком 124 дні з дати його надання до 27.12.2024 (дата повернення кредиту). Сплата процентів становить 0,97% (денна процентна ставка) = (24000/20000)/124х100%.
Згідно довідки розрахунку, складеної відповідачем, заборгованість позивача по кредитному договору 26.08.2024-100000739 у загальному розмірі становить 23100 грн., яка складається з наступного – основний борг 20000 грн., проценти 3100 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір в електронній формі, умови якого позикодавцем виконані у повному обсязі, однак, відповідач, допустивши неналежне виконання зобов`язання має повернути кредит та відсотки за користування ним позивачу. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, за змістом ст. 1054 ЦК України кредитний договір є оплатним. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Так, встановлено, що 26 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір № 26.08.2024-100000739, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 20 000 грн. зі строком 124 дні з дати його надання до 27.12.2024 (дата повернення кредиту). .
Отже, підписавши указаний договір, відповідач добровільно погодилась на визначені у ньому істотні умови кредитування та взяла на себе відповідні зобов`язання. При цьому, нерозуміння умов зобов`язання не звільняє сторону від його виконання. Це загальний принцип цивільного права, який означає, що особа, яка прийняла на себе зобов`язання, несе відповідальність за його виконання. До того ж, діючи добросовісно, позичальник, будучи попередньо ознайомленою із умовами кредитування, мала можливість відмовитися від договору без пояснення причин. Відповідач таким правом не скористалась та до звернення позивача в суд із відповідним позовом не ставив під сумнів умови кредитування, зокрема, розмір відсотків, у контексті їх несправедливості.
За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновка, що позичальник, будучи вільним в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов зобов`язання, погодив істотні умови кредитування та допустив порушення їх виконання.
Доводи апеляційної скарги, що кредитний договір не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачем спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, змістом договору про споживчий кредит, який містить відомості про його підписання ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором А391.
Доказів на спростування дотримання первинним кредитором процедури проходження позичальником верифікації та ідентифікації особи в особистому кабінеті позичальника, стороною відповідача не надано. При цьому, саме процесуальним обов`язком відповідача є надання суду доказів, які б спростовували приналежність йому номеру мобільного телефону», який у цій справі не є учасником судового процесу.
Відповідно до пункту 4.1. договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом перерахування на рахунок споживача на його електронний платіжний засіб НОМЕР_1 .
До матеріалів справи приєднано довідку ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №135-1606 від 16.06.2025, в якій зазначено про перерахування коштів відповідно до умов договору, укладеного між ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про організацію переказу грошових коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, грошових коштів у розмірі 20 000 грн. на платіжну картку клієнта (із зазначенням відповідного номеру, який відповідає номеру платіжного засобу, вказаному у п.4.1. кредитного договору ).
Доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, РНОКПП тощо) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій позичальник не звертався.
Також не спростовано, що банківська платіжна картка  НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 .
Тому, апеляційний суд відхиляє доводи скаржникам щодо недоведеності отримання коштів за кредитним договором. 
У цій справі позивачем доведено належними доказами наявність волевиявлення сторін на укладення правочину, фактичне отримання позичальником кредитних коштів, а також підставність стягнення заборгованості за кредитом в розмірі, заявленому до стягнення позивачем, як правонаступником кредитора.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором № 26.08.2024-100000739 від 26 серпня 2024 року та має заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, яка підлягає стягненню на користь позивача. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують, а фактично дублюють позицію відповідача при розгляді справи у суді першої інстанції, яким належна правова оцінка у оскарженому судовому рішенні. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Із огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді Л. І. Пилипчук

О. В. Чумак