ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/3692/25 пров. № А/857/45409/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Лихачова Романа Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Лихачова Романа Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нараховувати і виплачувати грошове забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця (суддя суду І інстанції: Юзьків М.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16.10.2025р., м.Тернопіль; дата складання повного рішення суду І інстанції: 16.10.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

19.06.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Лихачов Р.Б., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього батька військовослужбовця ОСОБА_2 ;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення безвісно відсутнього батька військовослужбовця ОСОБА_2 , з дати його зникнення безвісти, з 11.04.2023р., відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 884 від 30.11.2016р. «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (а.с.1-7).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.24 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.33-36).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Лихачов Р.Б., діючий на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.38-43).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 є сином військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , з яким він проживав за однією адресою з моменту реєстрації, з 03.06.1997р. Починаючи з 04.03.2022р. ОСОБА_2 проходив військову службу по мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 , а 11.04.2023р., захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, зник безвісті біля населеного пункту Кремінна Луганської обл.
Отже, позивач, як повнолітній син військовослужбовця, який проживав з ним, має право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця відповідно до п.4 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затв. постановою КМ України № 884 від 30.11.2016р., до дня його повернення, визнання його загиблим в судовому порядку або остаточно виключення зі списків особового складу.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.06.1997р. (а.с.12).
Відповідно до довідки про склад сім`ї № 520 від 16.06.2025р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 (зворот а.с.13).
Згідно сповіщення сім`ї № 989 від 14.04.2023р. солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вірний військовій присязі, захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, зник безвісти біля населеного пункту Кремінна Луганської обл. 11.04.2023р. (зворот а.с.14 зворот). 
Відповідно до витягу з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими № 2025-58-1718 від 06.06.2025р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває в полоні, ймовірне місце утримання – Свердловська колонія № 38 станом на 30.05.2024р. (а.с.16).
Листом № 813/23658 від 05.06.2025р. командування Військової частини НОМЕР_1 повідомило ОСОБА_1 на його заяву від 28.05.2025р. про відмову в здійсненні виплат частки грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця. Підставою для такої відмови зазначено, що ОСОБА_1 не додав документів, які б підтверджували статус зниклого безвісті військовослужбовця ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_1 , відповідно до ст.242 Цивільного кодексу України (а.с.15 і на звороті).

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи, що ОСОБА_1 має право на грошове забезпечення безвісно відсутнього батька військовослужбовця ОСОБА_2 , представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.02.2025р. повнолітніх дітей, законним представником яких є військовослужбовець, незалежно від місця проживання віднесено до другої черги осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців у разі відсутності особистого розпорядження таких військовослужбовців.
Однак, матеріали справи не містять доказів того, що військовослужбовець ОСОБА_2 є законним представником повнолітнього сина ОСОБА_1 . 
Також позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів про звернення із заявою про виплату грошового забезпечення у квітні 2023 року та здійснення відповідачем нарахувань і виплати грошового забезпечення на підставі цієї заяви до січня 2025 року.
Суд звернув увагу на суперечність доводів позовної заяви про нарахування відповідачем позивачу грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 до січня 2025 року змісту позовних вимог, відповідно до яких він просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення безвісно відсутнього батька з дати його зникнення безвісти, а саме: з 11.04.2023р.
Відтак, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою 26.05.2025р., відповідач не мав правових підстав виплачувати позивачу належне військовослужбовцю ОСОБА_2 грошове забезпечення як до, так і після зміни правового регулювання. 
За таких обставин, відповідачем не порушено права позивача на отримання грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 . 

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» /надалі - Закон № 2011-XII/.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній до 01.02.2025р.) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. 
Згідно п.6 ст.9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Отже, вказаними правовими нормами передбачено, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця.
У разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.

У зв`язку зі змінами, внесеними Законом України № 3995-IX від 08.10.2024р. «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», з 20.01.2025р. набрала чинності нова редакція п.6 ст.9 Закону № 2011-XII, яку введено в дію з 01.02.2025р., та відповідно до якої військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Закон № 3995-ІХ не містить приписів про розповсюдження його дії на правовідносини, що виникли до введення його в дію, тобто, ретроспективне застосування.

Отже, з 01.02.2025р. повнолітніх дітей, законним представником яких є військовослужбовець, незалежно від місця проживання віднесено до другої черги осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців у разі відсутності особистого розпорядження таких військовослужбовців.

Механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – визначені особи), визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затв. постановою КМ України № 884 від 30.11.2016р.
Відповідно до п.3 цього Порядку (в редакції з 19.04.2025р.) виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). 
До заяви про виплату грошового забезпечення (далі - заява про виплату) додаються такі документи, зокрема, копія документа, що підтверджує призначення військовослужбовця опікуном, піклувальником повнолітніх дітей, рідних братів (сестер) чи їх усиновлення, - для виплати грошового забезпечення повнолітнім дітям військовослужбовців, їх рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази того, що військовослужбовець ОСОБА_2 є законним представником повнолітнього сина ОСОБА_1 . 
Також позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів про звернення із заявою про виплату грошового забезпечення у квітні 2023 року та здійснення відповідачем нарахувань і виплати грошового забезпечення на підставі цієї заяви до січня 2025 року.
При цьому відповідачем визнається лише факт звернення позивача із заявою про виплату грошового забезпечення 28.05.2025р., що підтверджується наявним у матеріалах справи листом Військової частини НОМЕР_1 № 8/3/23658 від 05.06.2025р.

Окрім цього, апеляційний суд враховує суперечність доводів позовної заяви про нарахування відповідачем позивачу грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 до січня 2025 року змісту позовних вимог, відповідно до яких він просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення безвісно відсутнього батька з дати його зникнення безвісти, а саме: з 11.04.2023р.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України № 5-р(I)/2019 від 12.07.2019р. Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої ст.58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 24.01.2023р. у справі № 600/5806/21-а.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою 26.05.2025р., відповідач не мав правових підстав виплачувати позивачу належне військовослужбовцю ОСОБА_2 грошове забезпечення, як до, так і після зміни правового регулювання спірних правовідносин. 
Звідси, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову; суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправних дій (бездіяльності), а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені представником позивача в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат в рамках апеляційного провадження є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Лихачова Романа Борисовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. в адміністративній справі № 500/3692/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 12.02.2026р.