КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 квітня 2026 року справа № 320/51213/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Франковської А.Р., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за об`єднаними в одне провадження позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» в особі Ради приватних виконавців України до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та нечинним наказу в частині,
за участю сторін:
позивач-1 – ОСОБА_1 , 
позивач-2 - не з`явився,
представник позивача-3 (Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» в особі Ради приватних виконавців України) - Мальцев В.П., Русецька О.О.,
представника відповідача – Сабадаш О.І.,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач-1) з позовом до Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» від 13.08.2025 №2204/5 у наступній частині « 1) у розділі ІІІ: пункт 9 доповнити словами та цифрами «та з урахуванням особливостей, встановлених частинами п`ятою – восьмою статті 27 Закону».
В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що спірні зміни, внесені наказом Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» від 13.08.2025 №2204/5 (далі – Наказ №2204/5) до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі – Інструкція №512/5), не відповідають положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Зокрема, на переконання позивачів, спірні зміни, внесені Наказом №2204/5, суттєво обмежують право приватних виконавців на отримання основної винагороди. Наголошують, що посилання у спірному наказі на частини п`яту – восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» є недоречним, оскільки остання регламентує особливості стягнення та повернення виконавчого збору, правова природа якого суттєво відрізняється від винагороди приватного виконавця. 
16.10.2025, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 позовна заява залишена без руху та позивачу-1 встановлений десятиденний строк для усунення недоліків позову шляхом надання уточненої позовної заяви, в якій необхідно зазначити: місце проживання позивача, поштовий індекс місця проживання позивача, номери засобів зв`язку відповідача, адресу електронної пошти відповідача, а також відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін; надання належних доказів направлення відповідачу копії уточненої позовної заяви; надання власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; надання копії усіх заповнених сторінок паспорта громадянина України.
21.01.2026 канцелярією суду зареєстрована уточнена позовна заява ОСОБА_1 , яка надійшла через підсистему «Електронний суд» 24.12.2025, з доказами виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 15.12.2025.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 відкрите провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання на 24.02.2026.
10.02.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує проти доводів позивача-1 та вказує, що Міністерство юстиції України прийняло спірний наказ в межах повноважень, передбачених чинним законодавством України. Міністерство юстиції України зазначає, що спірні зміни містять бланкетну норму, яка відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». На переконання відповідача спірні зміни не суперечать змісту вказаних законів України, а лише уточнюють порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця. Також відповідач наголошує, що спірні зміни не порушують права позивача-1, оскільки відсутні відомості про застосування до нього будь-яких санкцій за невиконання вимог Інструкції №512/5 у новій редакції.
11.02.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від позивача-1 надійшла відповідь на відзив, де звертає увагу на відмінність понять «порядок стягнення» та «підстави виникнення права на винагороду», що, на його переконання, вказує на наявність правових підстав для задоволення позову.
16.02.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Міністерства юстиції України надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач наголошує, що спірний наказ не змінив правового регулювання порядку стягнення основної винагороди приватного виконавця, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», а лише уточнив його. 
18.02.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» надійшла заява про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 клопотання Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» про вступ у справу третьої особи – задоволено: залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Некомерційну професійну організацію «Асоціація приватних виконавців України».
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 підготовче судове засідання відкладене на 19.03.2026 у зв`язку з залученням до участі у справі третьої особи.
12.03.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» надійшли пояснення, де вказує на невідповідність спірних змін положенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
05.03.2026 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» від Міністерства юстиції України надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження адміністративних справ №320/53314/25, №320/51213/25 та №380/20571/25.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 клопотання Міністерства юстиції України про об`єднання в одне провадження адміністративних справ – задоволено: адміністративні справи №320/53314/25, №320/51213/25 та №380/20571/25 об`єднані в одне провадження; об`єднаній справі присвоєний єдиний унікальний номер №320/51213/25; вирішено здійснювати розгляд об`єднаної справи у порядку загального позовного провадження.
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 підготовче судове засідання відкладене на 14.04.2026 у зв`язку з об`єднанням адміністративних справ в одне провадження.
В судове засідання 14.04.2026 з`явились позивач ОСОБА_1 , представники позивача-3 (Некомерційної професійної організації “Асоціація приватних виконавців України” в особі Ради приватних виконавців України) Мальцев В.П., Русецька О.О. та представник відповідача – Сабадаш О.І. Позивач-2 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив позов задовольнити повністю.
В підготовчому судовому засіданні 14.04.2026 від позивачів та представника відповідача надійшли клопотання про закриття підготовчого провадження у справі та перехід до розгляду справи по суті одразу після закриття підготовчого судового засідання. 
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 закрите підготовче провадження у справі та вирішено перейти до розгляду справи по суті одразу після закриття підготовчого судового засідання.
14.04.2026 у судовому засіданні Київського окружного адміністративного суду позивачі підтримали позовні вимоги, представник відповідача – заперечував проти їх задоволення; суд заслухав пояснення та заперечення сторін по суті спору.
Заслухавши пояснення позивачів та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802).
Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 (у первинній редакції) передбачалось, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Наказом Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» від 13.08.2025 №2204/5, крім іншого, внесені зміни до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5: пункт 9 розділу ІІІ доповнено словами та цифрами «та з урахуванням особливостей, встановлених частиною п`ятою-восьмою статті 27 Закону».
Отже, внаслідок прийняття Міністерством юстиції України Наказу №2204/5, пункт 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 передбачає таке: «Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору та з урахуванням особливостей, встановлених частиною п`ятою-восьмою статті 27 Закону».
Вважаючи, що Наказ №2204/5 є протиправним у частині внесення змін до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5, позивачі звернулись до суду з позовами. 
Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.
Згідно з положеннями статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Суд звертає увагу відповідача на те, що положення частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України не містять положень щодо обмеження права на оскарження нормативно-правового акта виключно особами, до яких застосовані певні санкції за невиконання вимог такого нормативно-правового акта. 
Так, згідно з пунктом 1 розділу І Інструкції №512/5, ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. 
Сторонами не заперечується, що спірні зміни, внесені Наказом №2204/5 до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5, стосуються особливостей стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Судом встановлено, що позивач-1 – ОСОБА_1 є приватним виконавцем (посвідчення приватного виконавця від 06.06.2017 №0042; виконавчий округ – м. Київ), що підтверджується Інформаційною довідкою від 08.10.2025 №56431020251008 з Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Позивач-2 – ОСОБА_2 є приватним виконавцем (посвідчення приватного виконавця від 30.05.2017 №0009; виконавчий округ – Львівська обл.), що підтверджується Інформаційною довідкою від 14.10.2025 №17161120251014 з Єдиного реєстру приватних виконавців України. 
З огляду на положення пункту 1 розділу І Інструкції №512/5, позивач-1 та позивач-2, як приватні виконавці, зобов`язані керуватись положеннями Інструкції №512/5 під час виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.
Отже, позивач-1 та позивач-2, у силу наявності статусу приватного виконавця, беззаперечно є особами, щодо яких застосовані спірні зміни, внесені Наказом №2204/5 до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач-1 та позивач-2, у силу положень частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, є особами, які мають право оскаржити до суду положення Наказу №2204/5 у частині внесення змін до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5.
Ураховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача-1 та позивача-2 права на оскарження Наказу №2204/5 у частині внесення змін до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5.
Крім того, відповідно до частини першої статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Асоціація приватних виконавців України є некомерційною професійною організацією, що об`єднує всіх приватних виконавців України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань самоврядування приватних виконавців.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 47 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Асоціація приватних виконавців України: представляє приватних виконавців у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями; захищає професійні права приватних виконавців.
Відповідно до частини сьомої статті 47 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець стає членом Асоціації приватних виконавців України з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Аналогічні положення передбачені у Статуті Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України», затвердженому рішенням Першого з`їзду приватних виконавців України від 14.11.2017 №1 (зі змінами, затвердженими рішеннями З`їздів приватних виконавців України від 01.03.2019 №4, від 08.11.2019 №5, від 26.10.2021 №7, від 01.12.2023 №8).
Отже, Некомерційна професійна організація «Асоціація приватних виконавців України» є організацією, що об`єднує всіх приватних виконавців України та наділена повноваженнями представляти інтереси останніх у відносинах з органами державної влади (у тому числі, у суді) з метою захисту професійних прав її членів.
Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку про те, що Некомерційна професійна організація «Асоціація приватних виконавців України» наділена правом звертатись до суду з позовами щодо оскарження, у тому числі, нормативно-правових актів або їх окремих положень, які підлягають застосуванню у діяльності приватних виконавців, зокрема, й спірних положень Наказу №2204/5 у частині внесення змін до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5.
Розглянувши доводи сторін щодо відповідності спірних положень Наказу №2204/5 нормам, які викладені у Законі України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суд зазначає таке. 
Судом попередньо встановлено, що пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 (у редакції до внесення спірних змін) передбачалось таке: «Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.».
Внаслідок прийняття Міністерством юстиції України Наказу №2204/5, пункт 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 передбачає таке: «Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору та з урахуванням особливостей, встановлених частиною п`ятою-восьмою статті 27 Закону».
Так, відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот); 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Згідно з частиною шостою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Згідно з частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
Системний аналіз викладених норм у взаємозв`язку з спірними положеннями Наказу №2204/5 дає підстави для висновку про те, що Міністерство юстиції України поширило випадки, коли виконавчий збір не стягується, також на основну винагороду приватного виконавця.
Суд звертає увагу на те, що частини п`ята-восьма статті 27 Закону України «Про виконавче провадження, з огляду на формулювання спірних положень Наказу №2204/5, поширюються на основну винагороду приватних виконавців без будь-яких виключень. Зокрема, у спірних положеннях Наказу №2204/5 не вказано окремі пункти частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» або будь-яких винятків у застосуванні таких положень.
За змістом статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з приписами абзацу 3 пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (далі – Порядок №643), приватний виконавець, який забезпечив у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, одержує основну винагороду в розмірі чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - в розмірі вісьмох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.
Системний аналіз норм Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Порядку №643 дає підстави для висновку про те, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є по суті винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення.
При цьому, згідно з частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
За змістом статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Водночас, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак не є тотожними поняттями.
Так, згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення розміру.
На переконання суду, поняття «порядок» означає встановлену послідовність дій в певному процесі із зазначенням способів, форм, строків (термінів) виконання цих дій. 
Таким чином, поняття «порядок» не охоплює умов, підстав виникнення певного права чи механізму його реалізації. 
При цьому, підстави виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та визначення розміру цієї винагороди – регулюються окремими правовими нормами. 
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №640/13434/19, від 26.06.2022 у справі №420/6845/18, від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.
Також з буквального тлумачення норм статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» вбачається, що виключення для стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця передбачені законодавцем окремо. 
Більш того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (стаття 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).
Окремо суд звертає увагу на те, що пункт 5 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює таке: «Виконавчий збір не стягується: у разі виконання рішення приватним виконавцем».
Отже, розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця випадків, коли не стягується виконавчий збір, створює ситуацію, коли приватний виконавець, у силу вимог пункту 5 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», позбавлений основної винагороди взагалі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.12.2024 у справі №640/29622/20.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов таких висновків:
положення Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не ототожнюють умови виникнення у приватного виконавця права на стягнення основної винагороди з умовами стягнення виконавчого збору, а лише встановлюють спільний порядок їх стягнення;
первинна редакція пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 (у редакції до внесення спірних змін) дублювала положення частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору;
з прийняттям Наказу №2204/5, Міністерство юстиції України поширило на умови стягнення основної винагороди приватного виконавця положення частин п`ятої-восьмої Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають умови стягнення виконавчого збору (зокрема, випадки, коли виконавчий збір не стягується).
Отже, судом встановлено, що внаслідок прийняття Наказу №2204/5, Міністерство юстиції України поширило дію частин п`ятої-восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» на умови стягнення основної винагороди приватного виконавця, що суперечить положенням частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, у пояснювальній записці від 13.0.2025 №2204/5 до проєкту наказу Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» взагалі не викладене обґрунтування доцільності внесення спірних змін та не проаналізована їх відповідність чинному законодавству України. Натомість, у пояснювальній записці від 13.0.2025 №2204/5 відповідач обмежився загальним формулюванням та вказав таке: «…з метою недопущення зловживань у виконавчому провадженні потребують уточнення низка положень Інструкції … .».
Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що спірні положення Наказу №2204/5 у частині внесення змін до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції №512/5 не відповідають актам вищої юридичної сили – Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що є підставою для визнання протиправним та нечинним спірного Наказу №2204/5 у відповідній частині.
Крім того, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно з положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини інтерпретував вимоги щодо «якості законодавства» в аспекті забезпечення законності та правової визначеності, як складових фундаментального принципу верховенства права у низці своїх рішень.
Зокрема, Європейський суд з прав людини наголошує, що будь-який припис права має бути доступним і передбачуваним (справа «Achour v. France», заява № 67335/01, пункт 42; справа «Kononov v. Latvia» [ВП], заява № 36376/04, п 185).
Норма не може вважатися законом доти, допоки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку; він повинен бути здатен - за потреби й за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за певних обставин, наслідки, які може потягнути його дія ( справа «Редакція газети «Правоє дєло» та Штекель проти України» (заява № 33014/05, пункти 51, 52)
На вимогах «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості» наголошено також у низці інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішеннях у справах «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» («Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom»), № 18139/91, пункт. 37); «Мелоун проти Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, пункт 75); «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункти 50 та 56), де Суд вказує на таке: «Особа повинна мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку».
Узагальнюючи, Європейський суд з прав людини у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02, пункт 25) резюмував, що вираз «згідно з законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.
Розвиваючи ці положення й надаючи їм прикладного змісту, Європейський суд з прав людини встановив концепцію «найбільш сприятливого тлумачення закону судом», що логічно витікає із пошуку належних способів реагування на встановлені Судом порушення вищенаведених вимог в частині якості законодавства. 
Так, зокрема, згідно з висновками Європейського суду з прав людини у справі «Сєрков проти України», відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону» (заява № 39766/05, пункт 51). Продовжуючи цю думку, у справі «Щокін проти України» Суд констатував: «Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. … У разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50,56).
Підтримуючи такий підхід, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі №812/292/18 теж зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Отже, доступність, ясність, чіткість, зрозумілість і передбачуваність законодавства є вимогою законності й правової визначеності, як складових принципу верховенства права у будь-якій сфері правовідносин, а надто – у публічній (сфері владно-підпорядкованих правовідносин із застосуванням адміністративного примусу, як методу реалізації функцій державного управління з наслідками у виді обмеження прав особи).
Так, судом вище встановлено, що внаслідок прийняття Міністерством юстиції України спірних змін, ототожнені умови стягнення основної винагороди приватного виконавця та виконавчого збору.
При цьому, на переконання суду, відмінність у суті вказаних понять та поширення спірними змінами дії у повному обсязі частини п`ятої-восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» на основну винагороду приватного виконавця призвело до ситуації, коли винагорода приватного виконавця не підлягає стягненню взагалі (зокрема, у випадку застосування пункту 5 частини п`ятої статті 27 вказаного Закону). 
З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що положення Інструкції №512/5 (у редакції після внесення спірних змін) у взаємозв`язку з частинами п`ятою – восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» – допускають неоднозначне та множинне тлумачення, що суперечить принципу «якості закону», застосованого у рішеннях Європейського суду з прав людини.
Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
ОСОБА_1 за подання позову сплатив судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 08.10.2025 №3344.
ОСОБА_2 за подання позову сплатив судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією від 14.10.2025 №7676-3687-6095-6926.
Некомерційна професійна організація «Асоціація приватних виконавців України» за подання позову сплатила судовий збір у розмірі 3 028 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 31.10.2025 №1334.
Ураховуючи викладене, з огляду на задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про відшкодування сплаченого судового збору на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Міністерства юстиції України.
У судовому засіданні 14.04.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення складено 17.04.2026.
На підставі викладеного, керуючись статями 243-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в: 

1. Адміністративні позови задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та нечинним абзац перший підпункту 1 пункту 2 наказу Міністерства юстиції України «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України» від 13.08.2025 №2204/5 у наступній частині: «пункт 9 доповнити словами та цифрами «та з урахуванням особливостей, встановлених частинами п`ятою – восьмою статті 27 Закону».
3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 211 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (адреса: вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, місто Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622).
4. Стягнути на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 211 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, місто Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622).
5. Стягнути на користь Некомерційної професійної організації «Асоціація приватних виконавців України» (ідентифікаційний код 41758154, адреса місцезнаходження: проспект Берестейський, будинок 5А, місто Київ, 01135) судовий збір у розмірі 3 028 гривень (три тисячі двадцять вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (адреса місцезнаходження: вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, місто Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622).
6. Зобов`язати Міністерство юстиції України після набрання рішенням законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правого акта протиправним та нечинним в частині у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.