ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/4363/25 
Номер провадження 22-ц/816/1581/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Петен Я. Л. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Ярмак О.М. в місті Конотопі Сумської області
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» до приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича про повернення безпідставно набутих грошових коштів,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Акціонерне товариство «Страхова компанія «Інго» звернулося до суду з позовом до приватного виконавця Журида С.М. про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 38 904 грн 65 коп.
Свої вимоги мотивує тим, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти з призначенням платежу – на виконання рішення судів як авансовий внесок у загальній сумі 38 904,65 грн. Однак виконавчі документи у приватного виконавця на примусовому виконанні не перебували та виконавчі провадження відкриті не були, у зв`язку з чим відпала мета та правова підстава для утримання цих коштів. Позивач зазначає, що такі кошти є такими, що набуті без достатньої правової підстави, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню. Обґрунтовано, що відповідач, попри звернення із вимогою про повернення, у добровільному порядку кошти не повернув, чим порушив майнові права позивача.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2025 року задоволено позовні вимоги АТ «Страхова компанія «Інго» та стягнуто з приватного виконавця Журида С.М. на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 38 904 грн 65 коп. та понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірні кошти були набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки встановлено, що позивач перерахував їх як авансовий внесок, проте виконавчі документи на примусовому виконанні не перебували, а відтак необхідність фінансування виконавчого провадження перестала існувати. Суд дійшов висновку про набуття коштів відповідачем за рахунок іншої особи та за відсутності правової підстави. Окремо суд обґрунтував відсутність пропуску позовної давності, вказавши, що у період карантину та воєнного стану строки були продовжені та зупинені, тому позивач звернувся до суду із позовом у межах строку позовної давності, що виключає підстави для відмови у позові.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

12 січня 2026 року ОСОБА_1 подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2025 року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Страхова компанія «Інго» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд, застосувавши ст. 1212 ЦК України, проігнорував спеціальне правило п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, відповідно до якого не підлягає поверненню безпідставно набуте майно, якщо особа зробила це добровільно, усвідомлюючи відсутність будь-якого зобов`язання, хоча сам встановив, що платіж був здійснений без обов`язку після визнання відповідних норм неконституційними. Крім того, суд безпідставно не врахував правові позиції Верховного Суду, який наголошує, що у разі, коли особа знає про відсутність зобов`язання, але здійснює платіж, такі кошти не підлягають поверненню, оскільки така поведінка є суперечливою, чим порушено ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Також суд помилково визначив початок перебігу позовної давності, не врахувавши, що право на позов виникло в момент здійснення платежів у 2021 році, і безпідставно застосував продовження строків. Суд першої інстанції порушив принцип змагальності, оскільки визнав обставини доведеними за відсутності доказів з боку відповідача, не врахувавши об`єктивну неможливість їх надати через блокування доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі – АСВП) та не витребувавши такі докази самостійно.

Узагальнені доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу

18 березня 2026 року АТ «Страхова компанія «Інго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу приватного виконавця Журида С.М. залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що суд першої інстанції правильно встановив природу спірних коштів і вірно застосував норми матеріального права. Зокрема, встановлено, що кошти є авансовим внеском, який відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» входить до складу коштів виконавчого провадження, адже авансовий внесок є коштами виконавчого провадження, а витрати приватного виконавця здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача. При цьому такі кошти сплачувалися з метою забезпечення виконання судових рішень, тому твердження про суперечливу поведінку є безпідставним, оскільки авансування витрат виконавчого провадження прямо передбачено законом і має легітимну мету. Крім того, рішенням Конституційного Суду України скасовано не сам інститут авансового внеску, а лише обов`язок його сплати, що не виключає можливості та правомірності такого платежу. Суд також обґрунтовано застосував ст. 1212 ЦК України, оскільки відповідач не довів наявність правової підстави для утримання коштів, а факт їх безпідставного набуття підтверджений. При цьому аналогічні правовідносини вже були предметом розгляду судів, які дійшли висновку про обов`язок повернення таких коштів. 

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

АТ «Страхова компанія «Інго» на рахунок приватного виконавця Журида С.М. перерахувало грошові кошти, що підтверджується платіжними інструкціями:
- № 8842 від 16 квітня 2021 року на суму 2 278 грн 00 коп, призначення платежу – на виконання за виконавчим листом, виданим 13 лютого 2020 року у справі № 752/12703/15-ц Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь СК «Інго» боргу (а.с.7зв);
- № 9338 від 23 квітня 2021 року на суму 2 345 грн 00 коп. призначення платежу – на виконання зведеного виконавчого провадження № 457 від 08 травня 2019 року, за рішенням Господарського суду про стягнення з СК «Галицька» на користь СК «Інго» боргу (а.с. 8 зв);
- № 9545 від 27 квітня 2021 року на суму 3 265 грн 08 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 356/326/19 від 14 грудня 2020 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 8);
- № 9634 від 28 квітня 2021 року на суму 4 098 грн 00 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 381/1570/20 від 15 січня 2021 року, виданого Фастівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 13 зв);
- № 9780 від 29 квітня 2021 року на суму 1 849 грн 00 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 521/15857/20 від 20 березня 2021 року, виданого Малиновським районним судоми м. Одеси про стягнення з ОСОБА_5 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 13);
- № 9804 від 29 квітня 2021 року на суму 4 861 грн 28 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 523/1629/20 від 01 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 12 зв);
- № 9904 від 30 квітня 2021 року на суму 2 076 грн 77 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа 149/1854/19 від 22 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 12);
- № 10081 від 06 травня 2021 року на суму 3 100 грн 75 коп, призначення платежу – на виконання зведеного виконавчого листа № 910/16961/17 від 13 листопада 2017 року Господарського суду про стягнення з СК «Нова» на користь СК «Інго» боргу (а.с. 11 зв);
- № 10181 від 07 травня 2021 року на суму 2 217 грн 09 коп, призначення платежу – на виконання зведеного виконавчого провадження № 910/1788/21 від 27 квітня 2021 року Господарського суду про стягнення з СК «ЮЕСАЙ» на користь СК «Інго» боргу (а.с. 11);
- № 10631 від 13 травня 2021 року на суму 2 478 грн 27 коп, призначення платежу – на виконання рішення Жовтневого районного суду № 201/1662/19 від 23 жовтня 2019 року про стягнення з ОСОБА_8 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 10 зв.);
- № 10890 від 17 травня 2021 року на суму 4 505 грн 07 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 341/1991/20 від 20 квітня 2021 року, виданого Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_9 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 10);
- № 11128 від 19 травня 2021 року на суму 2 780 грн 00 коп, призначення платежу – на виконання зведеного виконавчого провадження № 904/5546/20 від 11 травня 2021 року Господарського суду про стягнення з СК «Домінанта» на користь СК «Інго» боргу (а.с. 9 зв);
- № 11138 від 19 травня 2021 року на суму 3 050 грн 34 коп, призначення платежу – на виконання виконавчого листа № 237/3537/20 від 08 лютого 2021 року Маріїнський районного суду про стягнення з ОСОБА_10 на користь СК «Інго» боргу (а.с. 9).
Загальна сума перерахованих коштів відповідно до вказаних платіжних інструкцій становить 38 904 грн 65 коп.
У всіх платіжних інструкціях зазначається призначення «на виконання виконавчого листа» або «на виконання зведеного виконавчого провадження», «на виконання рішення суду».
Дата останньої платіжної інструкції 19 травня 2021 року (а.с. 9).
15 квітня 2024 року АТ «Страхова компанія «Інго» звернулося до приватного виконавця Журида С.М. із заявою про повернення безпідставно набутих коштів (а.с. 14-15 зв.)
22 липня 2024 року АТ «Страхова компанія «Інго» повторно звернулося до приватного виконавця Журида С.М. із заявою про повернення безпідставно набутих коштів (накладна № 0105400334311) (а.с. 16 зв -17 зв.)
Згідно інформаційної довідки № 00491420250320 від 20.03.2025 та листів Міністерства юстиції України діяльність приватного виконавця Журиди С.М. зупинена згідно наказів МЮУ від 04.04.2023 № 1202/5 та від 17.01.2022 № 144/7 (а.с. 20 – 21).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 42 Закону України 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому ст. 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. 
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Рішенням Конституційного Суду України щодо забезпечення державою виконання судового рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа № 3-368/2018(5259/18) положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами були визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Водночас КСУ визнав неконституційним не сам інститут авансового внеску, а лише обов`язок підтверджувати його сплату шляхом додавання квитанції до заяви про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, механізм авансування витрат виконавчого провадження збережено, однак відповідна процесуальна вимога щодо підтвердження сплати була усунута.
Суд першої інстанції встановив, що загальна сума коштів, перерахованих на рахунок приватного виконавця Журиди С.М., відповідно до платіжних інструкцій, становить 38 904 грн 65 коп., при цьому в кожній із них зазначено призначення платежу. Відповідач не заперечував зазначених обставин, посилаючись лише на те, що його діяльність як приватного виконавця зупинена на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1202/5 від 04 квітня 2023 року, а доступ до АСВП заблокований. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кошти, перераховані АТ «Страхова компанія «Інго», були сплачені на рахунок відповідача саме з метою забезпечення примусового виконання виконавчих документів у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
При цьому, виконавчі документи не були пред`явлені до виконання, а тому вказані платежі підлягають поверненню платнику. Суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеними обставини, що виконавчі документи до виконання пред`явлені не були. Матеріали справи протилежного не містять. В той же час відповідачем не доведено наявність правової підстави для отримання ним від АТ «Страхова компанія «Інго» грошових коштів у сумі 38 904 грн 65 коп.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19.
За таких фактичних обставин суд доходить висновку, що грошові кошти у сумі 38 904 грн 65 коп, сплачені АТ «Страхова компанія «Інго» як авансовий внесок для забезпечення виконання судових рішень, за відсутності пред`явлення виконавчих документів та недоведеності відповідачем правової підстави для їх утримання, є безпідставно набутими та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що кошти не підлягають поверненню, оскільки поведінка позивача є суперечливою та не врахування судом першої інстанції релевантної практики Верховного Суду 

Правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21, є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки сформовані за інших фактичних обставин, де особа, усвідомлюючи відсутність будь-якого зобов`язання, здійснювала платіж, а згодом вимагала його повернення, що визнавалося судами як суперечлива поведінка (venire contra factum proprium). Натомість у даній справі сплата авансового внеску здійснювалася не як безумовне відчуження коштів без правової підстави, а як передбачене законом цільове фінансування виконавчих дій. 
Повернення коштів авансових внесків, що мали належну правову підставу та чітку мету – забезпечення витрат виконавчого провадження, не може вважатися суперечливою поведінкою, як це стверджує відповідач, оскільки саме авансування таких витрат прямо передбачене Законом України «Про виконавче провадження» як складова механізму примусового виконання рішень. Сплата авансового внеску здійснюється не як безумовне відчуження коштів, а як цільове фінансування виконавчих дій. Оскільки виконавчі дії фактично не здійснювалися або підстава для їх проведення відпала, то зникає і правова підстава для утримання таких коштів, що зумовлює обов`язок їх повернення. Отже, вимога про повернення авансового внеску є логічним і правомірним наслідком припинення підстав їх сплати, відповідає змісту принципів справедливості та добросовісності, та не є проявом суперечливої поведінки.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин позовної давності

Статтями 256-258 ЦК України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року вказаним Законом. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і триває надалі.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
04 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
Позивач звернувся до суду першої інстанції 24.07.2025, тобто в межах строку позовної давності, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що АТ «Страхова компанія «Інго» звернулося до суду в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків його спливу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення слід залишити без змін.

Висновки суду щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий -  	Я. Л. Петен	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних