ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" лютого 2026 р. Справа №914/3240/24
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С. 
секретаря судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кранбудмонтаж” від 05.06.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/1734/25 від 05.06.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 12.05.2025 (повний текст рішення складено та підписано 22.05.2025, суддя А.Б.Мазовіта ) 
у справі № 914/3240/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Гарант ЛТД 1”( надалі ТзОВ “Гарант ЛТД 1”) , с. Губник, Вінницька область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Кранбудмонтаж” ( надалі ТзОВ “Кранбудмонтаж” ), смт. Добротвір, Львівська область
про стягнення 627 816,58 грн.

з участю представників:
від позивача: Фартушок Н.Б., Катрич П.С.;
від відповідача: Блонський М.А.;
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Гарант ЛТД 1” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Кранбудмонтаж” про стягнення боргу в розмірі 520117,11 грн, в тому числі 110 451,82 грн інфляційних втрат та 28974,95 грн -3% річних.
В процесі розгляду справи позивачем подавались заяви про зміну предмету спору, у яких позивач просив суд стягнути з відповідача додатково, крім суми боргу, суму пені в розмірі 95 954,83 грн та 9 961 ,90 грн донарахованої інфляції. 
Позовні вимоги з врахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову, обгрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір на виконання робіт № 02082021Р, на виконання якого позивачем виконано роботи на суму 380 690,34 грн, що підтверджується актами-приймання виконаних робіт. В свою чергу відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості робіт не виконав, на дату звернення до суду борг становив 380 690,34 грн. У зв`язку з порушенням строків оплати виконаних робіт позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 95 954,83 грн, 3% річних в сумі 30 757,69 грн, інфляційні в сумі 120413,72 грн. Разом 627 816,58 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.05.2025 у справі № 914/3240/24 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Кранбудмонтаж» на користь ТОВ «Гарант ЛТД1» - 393 623,93 грн основного боргу, 95 954,83 грн пені, 120 413,72 грн інфляційних, 30 757,69 грн 3% річних, 9417,25 грн судового збору та 25 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
При ухваленні рішення судом встановлено, що на виконання умов договору № 02082021Р позивачем виконані роботи на загальну суму 380 690,34 грн, про що свідчать акти приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних. Зауважень до виконання робіт відповідачем не було заявлено, що підтверджується підписами уповноваженої особи відповідача на актах та скріпленням їх печаткою. Відтак, суд дійшов висновку, що сума заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 380 690,34 грн є обґрунтованою. З врахуванням положень ст. 625 ЦК України та п. 5.3. договору визнано обґрунтованими нарахування позивачем пені в сумі 95 954,83 грн, 3% річних в сумі 30 757,69 грн, інфляційних в сумі 120 413,72 грн. Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, то судом першої інстанції відмовлено в задоволенні такого клопотання з підстав необґрунтованості причин для такого зменшення розміру пені. 
Не погодившись частково з вказаним рішенням, ТОВ «Кранбудмонтаж» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача пені та витрат на правничу допомогу та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї частини позову та зменшити суму стягнутих витрат на правничу допомогу.
Скаржник вважає, що рішення в частині стягнення штрафних санкцій в сумі 95 954,83 грн та 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не дано належної оцінки правовідносинам, які склалися між позивачем та відповідачем, та що між сторонами існують взаємні заборгованості. У ТОВ «Гарант ЛТД1» перед відповідачем заборгованість виникли ще до моменту виникнення боргу у ТОВ «Кранбудмонтаж» перед ТОВ «Гарант ЛТД1». Відтак, не оплата відповідачем по договору №02082021Р зумовлена саме відсутністю оплати заборгованості, яка існує у позивача перед відповідачем,і яка виникла ще 05.01.2021. Відповідно до цього відповідач (скаржник) просив зменшити розмір нарахованої пені та звільнити відповідача від її сплати. При цьому, зазначає скаржник, сума боргу позивача перед відповідачем перевищує в 2,5 рази суму боргу відповідача. Враховуючи поведінку позивача та невиконання ним своїх зобов`язань, що спричинило існування даної заборгованості та її не погашення у визначений договором строк, просить суд відмовити у стягненні штрафних санкцій з відповідача на підставі ст. ст. 551, 616 ЦК України, зменшивши їх розмір до нуля. Щодо стягнення 25 000,00 витрат на правничу допомогу, то скаржник вважає, що стягнута сума не відповідає складності справи і є завищеною, а співмірною є сума в розмірі 10 000,00 грн.
Позивач – ТОВ «Гарант ЛТД1» у додаткових поясненнях від 15.09.2025 заперечує проти доводів скаржника, вважає, що у відповідача відсутні докази наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань перед позивачем. Зазначає, що належне виконання зобов`язань сторонами, яке виникло на підставі договору на виконання робіт №02082021Р від 02.08.2021, не пов`язано із належним виконанням сторонами інших зобов`язань, які виникли на підставі інших правочинів, укладених сторонами. Щодо витрат на правничу допомогу, то на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове їх задоволення та підлягають зменшенню до 25 000,00 грн. Просить апеляційну скаргу ТОВ «Кранбудмонтаж» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 12.05.2025 у даній справі - без змін. Просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, докази сплати яких будуть подані в установленому законом порядку. 
В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторонами було подана спільна заява від 16.09.2025 позивача та відповідача про затвердження мирової угоди між ТОВ «Гарант ЛТД 1» та ТОВ «Кранбудмонтаж». Проте, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 в задоволенні заяви про затвердження мирової угоди було відмовлено. Оголошено перерву в судовому засіданні 20.01.2026 до 24.02.2026 в складі колегії головуючий суддя - Кравчук Н.М.,судді: Панова І.Ю., Скрипчук О.С. 
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №27 від 20.02.2026, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Панової І.Ю., проведено автоматизовану заміну складу суду для розгляду апеляційної скарги у справі № 914/3240/24. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 справу №914/3240/24 розподілено судді доповідачу Кравчук Н.М., склад суду сформований: Кравчук Н.М. – головуючий суддя, судді – Матущак О.І., Скрипчук О.С.
23.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника скаржника надійшла заява про закриття провадження у справі (вих. №23/02 від 23.02.2026), у якій зазначено, що 18.02.2026 між сторонами даного спору було підписано акт часткового зарахування зустрічних однорідних вимог, в результаті чого заборгованість ТОВ «Кранбудмонтаж» перед ТОВ «Гарант ЛТД1» була повністю погашена за рахунок взаємозаліку однорідних вимог, а саме боргу позивача перед відповідачем згідно з рішенням від 14.10.2024 у справі № 914/1830/24, а також рішення від 24.10.2024 у справі № 902/879/24. Відтак, зазначають, що аналогічно було зменшено заборгованість ТОВ «Гарант 1 ЛТД» перед ТОВ «Кранбудмонтаж». Просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору. 
24.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача – адвоката Фартушка Н.Б. надійшла заява від 23.02.2026, у якій останній просить врахувати зазначені у ЄДР відомості про Ільченка С.П., як особи, що має право діяти від імені ТОВ «Гарант ЛТД1» без довіреності (представник, підписанта) та допустити Фартушка Н.Б. до участі у справі № 914/3240/24 як представника ТОВ «Гарант ЛТД1», що діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги, виданого на підставі договору; усі документи (у тому числі , але не обмежуючись акт часткового зарахування зустрічних однорідних вимог від 18.02.2026, гарантійний лист та усі інші, підписані Ільченком С.П. від імені ТОВ «Гарант ЛТД1» під час розгляду справи №914/3240/24), у яких зазначено, що Ільченко С.П. діє від імені ТОВ «Гарант ЛТД1» як «директор», вважати такими, що підписані ним як представником, підписантом, відомості про якого містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. До даної заяви долучено : ордер серія ВС №1389321 від 04.08.2025 та витяг з ЄДРЮОФОП та ГФ.
В судове засідання 24.02.2026 з`явились представники учасників процесу. Представник позивача Фартушок Н.Б. та представник відповідача Блонський М.А. підтримали заяву про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю представ спору, а представник позивача Картрич П.С. заперечив проти задоволення даної заяви. 
Розглянувши заяву про закриття провадження у справі, колегія суддів, з врахуванням положень ст. 269 ГПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні такої заяви та зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції станом на час його ухвалення, і тому в суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для врахування акту часткового зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами і закриття провадження у справі, оскільки такий акт був підписаний після ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Розглянувши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський встановив таке. 
02.08.2021 між ТОВ “Кранбудмонтаж” (замовник) та ТОВ “Гарант ЛТД 1” (виконавець) було укладено договір №02082021Р на виконання робіт (Т-1, а.с.10-12), згідно з п.1.1. якого виконавець зобов`язувався на замовлення замовника виконати роботи з ремонту торгового комплексу за адресою Львівська область, с. Старий Добротвір, вул. Івана Франка 1, та будівлі гаражу, матеріального складу та виробничого цеху за адресою Львівська область, с. Старий Добротвір, вул. Івана Франка 134 (надалі майно), а замовник зобов`язувався прийняти і оплатити роботи згідно з договором.
Вартість робіт визначається на основі погодженої сторонами договірної ціни. Загальна сума договору становить 380 690,35 грн (п. 3.1. договору).
Відповідно до умов договору позивач виконав роботи на суму 380 690,34 грн, що підтверджується актами №01/04 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2022 року від 04.04.2022, № 02/04 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2022 року від 04.04.2022, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за квітень 2022 року від 04.04.2022, відомостями ресурсів (Т-1, а.с.13-30). Зауважень до виконання робіт у відповідача не було, що підтверджується підписами уповноваженої особи відповідача на актах робіт та скріпленням їх печаткою.
Відповідно до п. 2.2.3 договору відповідач зобов`язувався оплатити роботи у строки та в порядку, передбаченому умовами договору.
Згідно з п. 3.2. договору розрахунки здійснюються на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт, які надаються виконавцем, у національній валюті України, шляхом перерахування замовником коштів на поточний рахунок виконавця. 
Замовник оплачує виконавцю вартість виконаних робіт протягом 45 банківських днів після погодження та підписання акту виконаних робіт.
Пунктом 5.3. договору встановлено, що за порушення строків оплати виконаних робіт, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення.
Позивач стверджує про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості виконаних робіт, тому вважає, що в останнього виникла заборгованість в сумі 393 623,93 грн основного боргу. Також позивачем здійснено нарахування 95 954,83 грн пені, 120 413,72 грн інфляційних, 30 757,69 грн 3% річних.
Відповідач у додаткових поясненнях, з покликанням на ст. ст. 551, 616 ЦК України, просив суд зменшити розмір нарахованої пені та звільнити відповідача від її сплати, у зв`язку з тим, що не погашення відповідачем заборгованості перед позивачем є наслідком прострочення позивачем своїх зобов`язань по оплаті за іншим договором, і відповідно через не надходження коштів від позивача, відповідач не мав змоги оплатити борг перед позивачем При цьому, сума боргу позивача перевищує в 2,5 рази суму боргу відповідача (Т-1, а.с.105-107). Судом першої інстанції відмовлено в даному клопотанні.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та витрат на правничу допомогу.
При ухваленні постанови колегія суддів керувалася таким.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як зазначалося вище, між сторонами існували договірні правовідносини на підставі договору на виконання робіт № 02082021Р від 02.08.2021. 
На виконання умов вищевказаного договору позивач виконав роботи на суму 380 690,34 грн і такі роботи прийняті відповідачем згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт, які підписані останнім без зауважень. Дане відповідачем не заперечується. 
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 
Згідно з п.5.3. договору за порушення строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення. 
З врахуванням п.5.3. договору та положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем на суму заборгованості 380 690,34 грн нараховано : 95 954,83 грн. пені, 120413,72 грн інфляційних та 30 757,69 3% річних (розрахунок наведено в позовній заяві). 
Як зазначалося вище, скаржник, з покликанням на ст. ст. 551, 616 ЦК України, в апеляційній скарзі просить зменшити розмір пені до нуля, враховуючи недобросовісну поведінку позивача, та невиконання ним своїх зобов`язань за іншим договором, що спричинило виникнення даної заборгованості та її не погашення у визначений договором строк. 
Відповідності до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. 
Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Також що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін (постанова Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №918/289/19).
Отже, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Згідно з ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 ГПК України). 
Частиною 1 ст. 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Отже, з врахуванням наведеного, відповідачем (скаржником) не подано належних та допустимих доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань перед позивачем.
Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що покликання відповідача на недобросовісну поведінку позивача є безпідставними, оскільки належне виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті, яке виникло на підставі договору на виконання робіт№02082021Р від 02.08.2021, не пов`язано із належним чи неналежним виконанням позивачем зобов`язань, які виникли на підставі інших правочинів, укладених між сторонами. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідачем допущено прострочення виконання своїх зобов`язань і відсутніми є правові підстави для зменшення суми пені, а тому відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про її зменшення.
Позивачем у позовній заяві вказано, що попередній розмір судових витрат, які позивач очікує понести - це витрати на оплату судового збору в розмірі, передбаченому законом, та витрати про надання правничої допомоги представнику в орієнтовному розмірі 20 000,00 грн, із зазначенням, що обґрунтований розрахунок буде полано до суду в установленому законом порядку (Т-1, а.с.7).
Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Отже, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
У постанові Верховний Суд від 11.06.2021 у справі № 34-16/17-3683-2011 виснував, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Отже, критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що представником позивача згідно з ордером серія АВ №1173057 від 22.12.2024, який укладено на підставі договору про надання правничої допомоги №24/11 від 24.11.2024, є адвокат Картрич П.С. (Т-1, а.с.34). В процесі розгляду справи 11.04.2025 представником позивача на виконання вимог ст. ст. 126, 129 ГПК України подано докази про розмір понесених позивачем судових витрат за надання правничої допомоги: копію акту №1 від 10.04.2025 здачі – прийому правничої допомоги; копію квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату вартості правничої допомоги від 10.04.2025 №10/04; копію договору від 11.11.2024 №11/11 (Т-1, а.с.162-167). 
11.11.2024 адвокатом Картричом П.С. (адвокат) та ТОВ «Гарант ЛТД1» (клієнт) укладено договір №11/11 про надання правничої допомоги (Т-1, а.с.166), згідно з п.1.1. якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту, у справі за позовом клієнта до ТОВ «Кранбудмонтаж» про стягнення суми боргу, вирішення питання у виконавчій службі по цій справі, а також у всіх інших справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та законних його інтересів. 
Пунктом 4.2. договору визначено, що гонорар адвоката визначається орієнтовно в розмірі 20 000,00 грн, який включає в себе вартість за юридичні консультації, надання адвокатських запитів, представництво в суді першої інстанції, у виконавчій службі, написання інших процесуальних документів та заяв по суті та інших послуг, які відображаються в актах здачі-прийому виконаних робіт до даного договору. Крім цього адвокат має права на гонорар успіху в розмірі 20 % від розміру стягнутої з ТОВ «Кранбудмонтаж» суми боргу. Зазначений гонорар сплачується клієнтом у порядку узгодженому сторонами у безготівковій або готівковій формі. 
10.04.2025 сторонами складено та підписано акт №1 здачі-прийому правничої допомоги до договору від 11.12.2024 №11/11 (Т-1, а.с.165), згідно з яким адвокат надав клієнту правничу допомогу у розгляді судової справи №914/3240/24, вартість якої за домовленістю між сторонами становить:
1. юридичні консультації відповідача у сфері виконання договірних зобов`язань їх припинення та настання відповідальності за їх невиконання відповідно до цивільного та господарського законодавства, загальний витрачений час на виконання роботи – 2 год, вартість 1 год. – 1000 грн, загальна вартість – 2000 грн;
2. написання та подання позовної заяви від 23.12.2024 до суду першої інстанції, загальний витрачений час на виконання роботи – 8 год, вартість 1 год – 1000 грн, загальна вартість роботи – 8000 грн; 
3. написання та подання заяви про збільшення позовних вимог від 17.02.2025 до суду першої інстанції по даній справі , загальний витрачений час на виконання роботи – 4 год вартість 1 год – 1000 грн, загальна вартість роботи – 4000 грн;
4. написання та подання заяви про зміну предмету позову від 17.02.2025 до суду першої інстанції по даній справі, загальний витрачений час на виконання роботи – 4 год вартість 1 год – 1000 грн, загальна вартість роботи – 4000 грн;
5. представництво клієнта в суді першої інстанції, очікування та проведення судового засідання, виступ в судовому засіданні з промовами, клопотаннями, поясненнями, загальний витрачений час 2 год, вартість 1 год – 1000 грн, загальна вартість – 2000 грн;
6. сторони на підставі п.4.2. договору від 11.11.2024 №11/11 домовилися, що крім гонорару в сумі 20 000 грн клієнт сплачує адвокату гонорар успіху, який складає 30 000 грн. Сторони домовились, що загальний розмір гонорару згідно даного договору становить 50 000 грн. 
Суд апеляційної інстанції, враховуючи участь представника позивача в суді першої інстанції, подану сформовану позовну заяву та заяви подані в процесі розгляду справи, які складені та підписані представником, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 25 000,00 грн, врахувавши те, що розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу не є пропорційним до складності справи, так як за своєю категорією вона не є складною (з урахуваннями поданої заяви про зміну предмету позову позивачем заявлено вимогу про стягнення основного боргу, пені, інфляційних та 3% річних); наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, розрахунок розміру позовних вимог не є складним та значним, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин під час розгляду справи у суді не змінювалося).
При цьому, судом першої інстанції враховано правовий висновок Верховного Суду, про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відтак, суд першої інстанції правомірно зменшив витрати на професійну правничу допомогу до 25 000,00 грн, визнавши такі в цій сумі обґрунтованими. 
При цьому, суд звертає увагу, що відповідач в своїй апеляційній скарзі не зазначив та не обґрунтував, в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат і які види робіт адвоката та їх вартість відповідач вважає завищеними і чому зазначений відповідачем розмір судових витрат в сумі 1000 грн він вважає справедливим. 
Отже, за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в частині, колегія суддів констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 28 серпня 2025 року у справі №914/3240/24.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд ухвалив:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Кранбудмонтаж” - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.05.2025 у справі №914/3240/24 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.І. Матущак 

О.С. Скрипчук