ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2026 року	справа № 380/19094/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Качур Р.П. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 1180927-2411-1305-UA6060130000059055 від 10.06.2025 та № 1869760-2411-1305- UA46060130000059055. 
Позов обґрунтований тим, що позивач є співвласником (розмір частки 52/100) об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення складу , яке знаходиться у АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом на право власності серії НОМЕР_1 від 18.11.2009, виданого на підставі рішення Крехівської сільської ради Жовківського району Львівської області №71 від 29.10.2009. 
Крім того, позивач також є співласником (розмір частки 65/1000) іншого об`єкту нерухомого майна – нежитлової будівлі піднавісу , яка розташована поруч із вищезгаданим приміщенням складу у АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом на право власності серії НОМЕР_2 від 18.11.2009, виданого на підставі рішення Крехівської сільської ради Жовківського району Львівської області №70 від 29.10.2009. Вищезгадані нежитлові приміщення розташовані на землях, які відносяться до категорії земель промисловості, транспорту та зв`язку, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення та використовуються позивачем у його господарській діяльності, яка пов`язана із прорізкою та обробкою деревини. Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач є належним чином зареєстрованим суб`єктом підприємницької діяльності (реєстраційний номер у ЄДР -23980000000002308), основним видом господарської діяльності якого, відповідно до Класифікатора видів економічної діяльності, є «Лісопильне та стругальне виробництво» (КВЕД 16.10). 
Позивач покликається на підпункт 266.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а саме на підпункт “є” пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, якою встановлено податкові пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вказано, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Позивач стверджує, що згідно ст. 266.1.2. ПК України у випадках, коли об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. 
Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Зазначив, що визначена підпунктом “є” пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України норма стосується промислових підприємств юридичних осіб. Фізичні особи, що мають у власності нежитлові приміщення, які використовуються ними для виготовлення продукції, сплачують податок на загальних підставах. Відповідач вважає, що відповідно до пп. 266.7.3 Податкового кодексу України фізичні особи - співвласники житлової та/або нежитлової нерухомості, яка перебуває у їх спільній сумісній власності, але не поділена в натурі, можуть повідомити контролюючий орган про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно звернувшись з письмовою заявою за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника житлової та/або нежитлової нерухомості. Оскільки об`єкт житлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, відповідач вважає, що необхідно надати заяву щодо визначення основного платника податку за вищезгаданий об`єкт нерухомості. Такої заяви позивачем не було надано контролюючому органу. 
Вказав, що, позивачем не надано доказів що вказана будівля використовується ним за призначенням у господарській діяльності. Просив відмовити у задоволенні позову. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.
ГУ ДПС у Львівській області, відповідно до п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, прийняло податкові повідомлення-рішення № 1180927-2411-1305-UA6060130000059055 від 10.06.2025, згідно з якими ОСОБА_1 визначено зобов`язання за платежем “Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості”, за 2024 рік на суму 4843,44 грн та № 1869760-2411-1305- UA46060130000059055 від 10.06.2025, згідно з якими ОСОБА_1 визначено зобов`язання за платежем “Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості”, за 2024 рік на суму 24370,89 грн. 
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) податок на майно належить до місцевих податків.
Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, відповідно до положень підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24582514 від 26.11.2009 ОСОБА_1 належить частка 65/1000 нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24582329 від 26.11.2009 ОСОБА_1 належить частка 52/100 нежитлової будівлі, склад за адресою: АДРЕСА_1 .
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією зі складових податку на майно і належить до місцевих податків, визначених статтею 10 ПК України. Податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу. Платниками податку на нерухомість є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, у власності яких перебуває відповідне майно.
Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до яких, зокрема, віднесено будівлі промисловості, віднесені до групи “Будівлі промислові та склади” (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (пункт “є”).
Водночас, відповідно до НК 018:2023, який є складовою частиною національної системи класифікації, клас "Промислові та складські будівлі" (код 125) включає: будівлі, що використовуються для промислового виробництва. резервуари, склади, силоси, навіси, та склади, а також складські майданчики.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. 
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до ДК 018-2000 клас 1251 “Будівлі промислові” віднесено до групи 125 “Будівлі промислові та склади”. Клас 1251 “Будівлі промислові” включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 “Будівлі промислові”. Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі.
Водночас, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18, від 27 січня 2022 року у справі № 826/6649/17, від 31 травня 2022 року у справі № 420/12318/21.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд зауважує, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Таким чином, фізична особа, яка є власником об`єкта промисловості, за умови використання такого об`єкта за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), має право на застосування податкової пільги, передбаченої нормами підпункту “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Аналогічна права позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №300/261/19, від 07.04.2020 у справі №200/8228/19, від 05.06.2020 у справі №300/352/19 та від 24.07.2020 у справі № 500/90/19.
За наведеного тлумачення положень ПК України, під час розгляду цієї справи підлягає встановленню, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, частка в яких належать позивачу, та чи фактично використовував позивач такі у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).
З`ясування цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої пунктом “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності 26.04.2007 та здійснює діяльність за основним видом: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво.
Як слідує з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачу належить частка 65/1000 нежитлової будівлі і частка 52/100 нежитлової будівлі (складу) (а.с. 8, 9).
Суд звертає увагу, що перебування нерухомого майна у спільній сумісній власності відповідно до положень Цивільного кодексу України означає, що співвласники такого майна володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, без визначення часток кожного з них у праві власності. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина 2 статті 370 ЦК України).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно розмір частки – 1, дані щодо визначення одного з власників який є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в матеріалах справи відсутні, сторонами до суду така інформація не надана.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачем описані приміщення не використовуються за функціональним призначенням, оскільки такі докази у матеріалах справи відсутні.
Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до НК 
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, враховуючи положення статті 2 та статті 6 КАС України, суд звертає увагу, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.
Суд звертає увагу, що саме до компетенції контролюючого органу віднесено обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, в тому числі, на праві часткової власності, тоді як суд перевіряє обґрунтованість рішення податкового органу, зокрема, й у частині розрахунків, однак не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. В свою чергу рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.
Водночас, визнання рішення контролюючого органу недійсним повністю у такій ситуації, дає йому можливість визначити в установленому законом порядку правильне рішення, зокрема через прийняття нового.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд висновує, що контролюючим органом не доведено, що частка позивача та інших співвласників в об`єкті нерухомості, фактично не використовувалася такими у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) так само, як і не доведено наявності у позивача обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за співвласників, як і розміру такого податку для позивача, а тому відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення без врахування обставин, зазначених судом у цій справі.
З огляду на викладене, суд висновує про необхідність задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 10.06.2025 № 1180927-2411-1305-UA46060130000059055.
3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 10.06.2025 № 1869760-2411-1305- UA46060130000059055.
4. Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. судового збору. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )
Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Львівській області (79026 м. Львів вул. Стрийська 35, код ЄДРПОУ ВП: 43968090)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Р.П. Качур