Справа №504/243/15-к
Провадження №1-кп/504/18/26

Доброславський районний суд Одеської області

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03.03.2026	с-ще 	
ОСОБА_1 ВСТУПНА ЧАСТИНА 
Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_2 ,
секретарів судового засідання – 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
за участі:
прокурорів (державних обвинувачів) - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченої– ОСОБА_9 ,
захисника – адвоката ОСОБА_10 , 
представників потерпілих – адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
законного представника потерпілих ОСОБА_13 , яка діяла в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, сщ. Доброслав, кримінальне провадження № 12013170330000966, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.04.2013, у межах якого пред`явлено обвинувачення:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці с. Нові Біляри, Комінтернівського району, Одеської області, громадянці України, яка має вищу освіту, офіційно працевлаштована у ФДУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », займає посаду фахівця 1 категорії Південної групи доходів, яка зареєстрована та проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
2.1. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі.
Пані ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті та підтримане прокурором (державним обвинувачем) під час судового розгляду, такого змісту:
ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона 27.04.2013 о 10:10 годин, на автодорозі Одеса - Южне, в напрямку м. Одеси, керуючи автомобілем Форд-Фокус , реєстраційний номер № НОМЕР_1 в порушення:
- п.2.3 б) та 14.6.a), згідно яких п. 2.3 б). для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;
- п. 14.6 а). обгін на перехресті заборонено; дорожні розмітки 1.1 та 1.7 ПР, якими позначено перехрестя з дорогою на соковий завод здійснювала обгін транспортних засобів.
В цей час на вказаній автодорозі Одеса - Южне, в напрямку міста Одеси рухався автомобіль ЗАЗ ТФ699П, реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 , який на Т-образному перехресті з дорогою до сокового заводу, розташованому на 46 км зазначеної автодороги, біля с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області, позначеному дорожніми розмітками 1.1 і 1.7 Правил дорожнього руху, які об?єктивно були помітні учасникам руху, включив сигнал лівого повороту та почав здійснювати поворот ліворуч, в напрямку сокового заводу.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 виразилося в тому, що вона, керуючи автомобілем, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, на Т-образному перехресті автодороги Одеса-Южне з дорогою на соковий завод яка позначено дорожніми розмітками 1.1 і 1.7 Правил дорожнього руху, здійснюючи обгін автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_16 допустила з ним зіткнення.
В результаті чого, порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 призвело до спричинення потерпілому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходився в якості пасажира на задньому сидінні в автомобілі ЗАЗ, тілесних ушкоджень, а саме: закритий лінійний перелом лівої тім?яної кістки з підапоневротичною гематомою в тім?яній ділянці зліва, які, згідно висновку судової медичної експертизи № 276 від 28.10.2013, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Також порушення правил безпеки дорожного руху ОСОБА_9 призвело до спричинення потерпілій ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка знаходилася в якості пасажира на задньому сидінні в автомобілі ЗАЗ, тілесних ушкоджень, а саме: закрита черепно-мозкова травма: забій головного мозку легкого ступеня, лінійний перелом правої тім?яної кістки, субдуральна гематома в правій тім?яно-скроневої області, забита рана в тім?яно-потиличної області справа, подапоневротична гематома в правій тім?яно-скроневої області, які, згідно висновку судової медичної експертизи № 275 від 28.10.2013, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 200 від 23.01.2014, дії водія автомобіля Форд Фокус ОСОБА_9 регламентувалися вимогами п. 14.6 ПДР та дорожньої розмітки 1.1 та 1.7 ПДР, згідно з якими їй був заборонений обгін транспортних засобів, що рухалися попереду, в тому числі й автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_16 . Належним виконанням вказаних вимог ОСОБА_9 мала технічну можливість запобігти ДТП, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Дії обвинуваченої ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками частини 2 статті 286 КК України, – порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
2.2. Позиція сторони обвинувачення.
Правова позиція сторони обвинувачена відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначив, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, які, зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності, дають підстави визнати пані ОСОБА_9 , винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Окрім того в судовому засіданні прокурор повністю підтримав цивільний позов в інтересах КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » проти ОСОБА_9 .
В обґрунтування винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, сторона обвинувачення посилається на такі докази, які були безпосередньо дослідженні під час судового розгляду, а саме:
Витяг з ЄРДР № 12013170330000966 від 27.04.2013;
Доручення першого заступника начальника відділу- начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_17 про проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 12013170330000966 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом ДТП, учасниками якого стали водії ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , слідчому СВ Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_18 ; 
Протокол огляду місця дорожньо – транспортної пригоди від 27.04.2013, схемою ДТП та фототаблицею до нього;
Протокол огляду транспортного засобу від 27.04.2013 та фототаблиця до нього;
Протокол огляду транспортного засобу від 27.04.2013 та фототаблиця до нього;
Висновок експерта № 276 від 19.11.2013;
Висновок експерта № 275 від 19.11.2013;
Висновок № 6497 від 19.12.2013 судової транспортної – трасологічної експертизи. 
Висновок № 200 від 23.01.2014 року судової автотехнічної експертизи;
Додатковий протокол огляду місця події від 04.07.2014, схемою та фототаблицею до нього;
Висновок № 3501 від 11.11.2014 року судової автотехнічної експертизи
Показання свідка сторони обвинувачення законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , - ОСОБА_13 .
Показання потерпілого ОСОБА_16 .
Показання свідка ОСОБА_19 .
Показання свідка ОСОБА_20 . 
Показання свідка ОСОБА_21 .
Показання свідка ОСОБА_22 .
Показання свідка ОСОБА_23 .
Показання свідка ОСОБА_24 .
2.3. Позиція сторони захисту.
Будучи допитаною в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_9 свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не визнала та показала суду, що 27.04.2013 року близько 10:00 години, вона разом з донькою виїхала з м. Южне до м. Одеса. 
Проїхавши круг з міста Южне, повернула ліворуч та поїхала в напрямку м. Одеса. 
Перед сичавською (с. Сичавка) зупинкою є дорога, з якої виїхав синій автомобіль Тойота (пікап). 
Вона наздогнала цю машину, і після автобусної зупинки, переконавшись, що на зустрічній смузі не має ні яких машин, почала обгін автомобіля Тойота (пікап). 
Автомобіль Тойота (пікап) рухався приблизно 30-40 км на годину.
Як вказала обвинувачена, позаду її автомобіля жоден учасник дорожнього руху обгін не робив, а попереду руху її автомобіля машин не було. 
Увімкнувши сигнал лівого показника повороту, вона почала робити обгін автомобіля, який рухався попереду її автомобіля, яким був Тойота (пікап). 
Перед автомобілем Тойота (пікап) рухались ще дві машини, зокрема, автомобіль «Жигулі» жовтого-коричневого кольору та сріблястий ЗАЗ «Ланос». 
Коли обвинувачена обігнала автомобіль Тойота (пікап) та майже зрівнялась з автомобілем «Жигулі», коли автомобіль ЗАЗ «Ланос» сріблястого кольору різко виїхав на зустрічну смугу у попутному напрямку.
В результаті чого, як показала обвинувачена, сталося ДТП, та саме автомобіль ЗАЗ «Ланос» ударив своєю лівою задньою боковою стороною «заднім крилом», праву передню частину автомобіля під керуванням обвинуваченої. 
Після цього піднявся пил і обвинувачена не бачила, що відбувається далі.
Обвинувачена показала, що вона не гальмувала різко, а тихенько пригальмовувала. 
Обвинувачена показала, що вона не знала як поводитись у такій ситуації. 
Через деякий час обвинувачена почула, ще один удар.
Після чого вона побачила, що автомобіль ЗАЗ «Ланос» опинився відкинутим на бетонний блок, а належний їй автомобіль «Форд» зупинився в кюветі.
За твердженням обвинуваченої, її автомобіль зупинився тому, що його ліве передне колесо зачепилось з лівим заднім колесом автомобіля ЗАЗ «Ланос».
Надалі вона поцікавилась станом своєї дитини, яка перебувала на передньому сидінні автомобіля «Форд», вона буда пристебнута паском безпеки, тому, як показала обвинувачена не постраждала (видимих ушкоджень вона не побачила).
Надалі вона вийшла зі свого автомобіля та побачила, що водій автомобіля ЗАЗ «Ланос» відчинив задні двері автомобіля ЗАЗ та діставав з нього дітей, якими виявились ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .
Обвинувачена показала суду, що вона бачила, шо діти в автомобілі ЗАЗ «Ланос» не були пристебнуті пасками безпеки, внаслідок зіткнення автомобілів діти отримали травми, та, за твердженням обвинуваченої, ці травми настали в результаті контакту із будівельним степлером, який перебував у задній частині автомобіля ЗАЗ «Ланос».
Обвинувачена показала суду, що дітей у лікарню відвіз невідомий їй раніше чоловік.
Вона пізніше відвідала дітей у лікарні, спілкувалась з мамою дітей, надавала допомогу у лікуванні дітей.
Обвинувачена ОСОБА_9 показала суду, що, на її думку, слідчий прибув на місце ДТП із запізненням, схему ДТП склав з порушеннями, не зафіксував слідової інформації, що, на її думку, унеможливлює встановлення об`єктивної істини у цьому кримінальному провадженні.
Зокрема, на думку обвинуваченої, слідчий невірно вказав дорожню розмітку 1.7, тоді як фактично на цій ділянці дороги нанесена дорожня розмітка 1.5.
Обвинувачена вказала, що відповідно до офіційної відповіді ІНФОРМАЦІЯ_7 , згідно з паспортом автомобільної дороги державного значення М-28 «Одеса- Южний (нині – м. Південне)», на 46 км.+450 метрів перехрестя відсутнє.
Отже, за версією обвинуваченої, саме водій автомобіля ЗАЗ «Ланос» винуватий у даній ДТП, винуватий у тілесних ушкодженнях дітей, оскільки не врахував, що повертати на грунтову дорогу у місці де не має перехрестя він права не мав.
Обвинувачена показала, що на її думку орган досудового розслідування не довів, що автомобіль ЗАЗ «Ланос» мав зіткнення з бетонним блоком. 
На переконання обвинуваченої, фактичний огляд автомобілів слідчий не провів, що, за твердженням обвинуваченої, показав в судовому засіданні понятий ОСОБА_20 .
Обвинувачена ОСОБА_9 просила суд виправдати її в інкримінованому кримінальному правопорушенні (злочині), вважала, що вона не винувата у ДТП та заперечувала проти звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Стороною захисту надані такі докази:
Висновок судового експерта ОСОБА_27 № 10606190 від 30.07.2019 року, який наданий за клопотанням адвоката ОСОБА_10 від 20.06.2019 року.
За клопотанням сторони захисту в судовому засіданні допитано експерта ОСОБА_28 який складав висновки експерта № 6794 від 19.12.2013, № 200 від 23.01.2014, №3501 від 11.11.2014.
Довідка ІНФОРМАЦІЯ_8 від 05.05.2014 року № 02-928/12;
Довідка ІНФОРМАЦІЯ_8 від 24.03.2016 року № 04-752/12 ( за паспортом прив`язки);
Довідка ІНФОРМАЦІЯ_8 від 22.12.2014 року № 22-2733/12 (щодо дорожньої розмітки);
 Інформація ПрАТ СК « ІНФОРМАЦІЯ_9 » від 23.03.2016 року;
Інформація від ПрАТ СК « ІНФОРМАЦІЯ_9 » від 22.04.2014 року;
Довідка ІНФОРМАЦІЯ_10 від 16.09.2015 року про не функціонування Сичавського сокового заводу;
Висновком № 18 від 27.04.2013 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водія ОСОБА_9 , за змістом якої станом на 12:40 год 27.04.2013 року ОСОБА_9 не перебувала у стані алкогольного сп`яніння;
Постанова ІНФОРМАЦІЯ_11 від 22.07.2013 року про притягнення до відповідальності ОСОБА_16 ;
Постанова апеляційного суду Одеської області від 20.09.2013 року;
Заява потерпілої ОСОБА_13 про погодження на закриття кримінального провадження.
Показання свідка ОСОБА_29 .
Показання свідка ОСОБА_30 .
2.4. Висновки суду з зазначенням мотивів. Релевантні джерела права, якими керувався суд.
При ухваленні цього вироку суд виходить з того, що відповідно до ст. 62 Конституції України, кожна особа, до моменту ухвалення обвинувального вироку, вважається невинуватою у вчиненні злочину. 
Це є основоположним принципом правової держави, що забезпечує права людини на захист і справедливе судочинство. 
Кожен обвинувачений має право на презумпцію невинуватості, що передбачає, що саме обвинувачення має довести вину особи. 
Важливим є те, що особа не зобов`язана доводити свою невинуватість, адже обов`язок доведення вини лежить на стороні обвинувачення. 
Лише у тому разі, коли винуватість особи буде доведена поза розумним сумнівом, може бути ухвалений обвинувальний вирок, що відповідає вимогам справедливості та законності.
Такий підхід до кримінального судочинства є важливим, оскільки він гарантує кожній людині рівність перед законом та захист від необґрунтованих звинувачень. 
Суд, у свою чергу, повинен не лише оцінювати докази, але й застосовувати принципи справедливості, розглядаючи кожен доказ з огляду на його належність та допустимість, а також переконливість і взаємозв`язок з іншими доказами.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Важливою складовою процесуального права є те, як суд оцінює надані докази. 
Суд не обмежується лише формальним розглядом окремих доказів, а здійснює їх оцінку в сукупності. 
Це означає, що жоден доказ не має бути розглянутий ізольовано, і їх зв`язок між собою має допомогти суду сформувати об`єктивну картину подій. 
Кожен доказ має бути перевірений на предмет його відповідності вимогам закону та його здатності підтвердити певні обставини справи.
Цей підхід дозволяє забезпечити об`єктивність судового розгляду та гарантує, що винність обвинувачених буде доведена у відповідності до вимог законодавства, а їхні права на справедливий судовий процес будуть належно захищені
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» сиди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумнім сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. 
Суд, дотримуючись принципу змагальності сторін передбачений ст.ст. 7, 22 КПК України, забезпечив всім учасникам судового провадження рівні права, дослідив та перевірив докази надані суду.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Оцінка доказів має здійснитись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінюючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимими, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірними, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.
Всі зазначені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного.
Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченою, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується наступними доказами, ретельно дослідженими в судовому засіданні, а саме:
Витягом з ЄРДР № 12013170330000966 від 27.04.2013 в якому зазначено, що 27.04.2013, о 10:10 годин, на 46 км+450 м автошляху Одеса - Южне, біля с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області, в наслідок зіткнення автомобілів Форд Фокус, реєстраційний N? ВH4525EB, під керуванням ОСОБА_9 , і ЗАЗ ТФ6991. реєстраційний N?BH2213Bl, під керуванням ОСОБА_16 , які рухалися в напрямку м. Одеси, пасажири автомобіля ЗАЗ - малолітні ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримали тілесні ушкодження.
Протоколом огляду місця дорожньо – транспортної пригоди від 27.04.2013, схемою ДТП та фототаблицею до нього, відповідно до якого відображено обставини вчинення ДТП;
Протоколом огляду транспортного засобу від 27.04.2013 та фототаблиця до нього відповідно до якого проведено огляд автомобілю Форд Фокус, реєстраційний номер НОМЕР_3 на якому відображені зовнішні пошкодження;
Протоколом огляду транспортного засобу від 27.04.2013 та фототаблиця до нього відповідно до якого проведено огляд автомобілю ЗАЗ ТФ 699П, реєстраційний номер НОМЕР_4 на якому відображені зовнішні пошкодження;
Висновком експерта № 276 від 19.11.2013, відповідно до якого у ОСОБА_15 , 2008 р.н. згідно з медичною документацією закритий лінійний перелом лівої тім`яної кістки з подапоневротичною гематомою в тім`яній ділянці зліва, яка утворилася внаслідок дії тупих предметів (об`єкта), що могло бути частинами автосалону в дорожньо-транспортній пригоді і згідно п. 2.1.3.б. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995) за критерієм небезпеки для життя та здоров`я відноситься до тяжких тілесних ушкоджень;
Висновком експерта № 275 від 19.11.2013, відповідно до якого у ОСОБА_14 , 2005 р.н. відповідно до якого за медичною документацією ОСОБА_14 виявлено травми у вигляді закритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку легкого ступеня, лінійний перелом правої тім`яної кістки, субдуральна гематома в правій тім`яно-вискової області, забійна рана в тім`яно-потиличній ділянці справа, подапоневротична гематома в правій тім`яно-скроневій ділянці. Зазначені пошкодження утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля в процесі дорожньо-транспортної пригоди та згідно з п.2.1.3.б/ «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995) за критерієм небезпеки для життя та здоров`я відноситься до тяжких тілесних ушкоджень;
Висновком № 6497 від 19.12.2013 судової транспортної – трасологічної експертизи по дослідженню механізму контактування автомобілів ЗАЗ, р/н НОМЕР_4 та Ford Focus, р/н НОМЕР_3 , відповідно до якого первинний контакт мав передньою правою частиною автомобіля Ford Focus, р/н НОМЕР_1 з лівою задньою кутовою частиною автомобіля ЗАЗ, р/н НОМЕР_4 , кут між подовжніми осями транспортних засобів у момент первинного контакту складав близько 15-25° який відлічується в плані проти ходу годинникової стрілки від подовжньої осі автомобіля Ford Focus, p/н НОМЕР_1 до подовжньої осі автомобіля ЗАЗ, р/н НОМЕР_4 . 
Зразкове взаємне положення транспортних засобів у момент первинного контакту показане на масштабній схемі № 3. 
Визначити розташування автомобілів учасників ДТП у момент контактної взаємодії відносно меж проїжджої частини у даному випадку не представляється можливим з причин викладених у дослідницькій частині.
Висновком № 200 від 23.01.2014 року судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин зіткнення автомобілів ЗАЗ, р/н НОМЕР_4 та Ford Focus р/н НОМЕР_3 , відповідно до якого дії водія автомобіля ЗАЗ р/н НОМЕР_4 , що виконував поворот ліворуч на перехресті, регламентувалися вимогами пунктів 10.1,16.13,16.2, ПДР, згідно з якими водій повинен був впевнитися в безпеці свого маневру, та дати дорогу транспортним засобам, що рухалися в зустрічному напрямку, пішоходам, які переходили проїзну частину, на яку він повертав. У розглянутій дорожньо-транспортній ситуації, відповідно вихідним даним слідства, з позицій експертного аналізу, у водія автомобіля ЗАЗ р/н BH2213BІ була відсутня технічна можливість запобігти ДТП. Належні дії водія автомобіля Ford Focus, р/н НОМЕР_1 в умовах пригоди регламентувалися вимогами пункту 14.6.а ПДР, та дорожньої розмітки 1.1 та 1.7 ПІДР, згідно з якими йому був заборонений обгін транспортних засобів, що рухалися попереду, у тому числі й автомобіля ЗАЗ, р/н НОМЕР_5 . Належним виконанням вказаних вимог, водій автомобіля Ford Focus, p/н НОМЕР_3 мала технічну можливість запобігти розглянуту подію;
Додатковим протоколом огляду місця події від 04.07.2014, схемою та фототаблицею до нього за змістом якого вбачається, що з боку м. Южне в напрямку міста Одеса на автошляху Одеса -Южне, при наближенні до повороту на соковий завод на 46 км. автошляху, після закінчення дорожньої розмітки 1.5 ПДР України нанесені наступні дорожні розмітки з зазначенням довжини: дорожня розмітка 1.6, 1.1 довжиною 78.0 метрів, за нею дорожня розмітка 1.7 довжиною 20,5 метрів, напроти повороту ліворуч на грунтову дорогу перед поворотом на дорогу на соковий завод. За нею дорожня розмітка 1.1 жовжиною 18,5 м, за неб дорожня розмітка 1.7 довжиною 28 метрів напроти повороту на соковий завод, за нею дорожня розмітка 1.1. Встановлена ширина грунтової дороги – поворот ліворуч перед поворотом на соковий завод – 9,0 метрів. Відстань між цією дорогою до дороги на соковий завод становить 33,0 метри.
Висновком № 3501 від 11.11.2014 року судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин зіткнення автомобілів ЗАЗ, р/н НОМЕР_4 та Ford Focus, р/н НОМЕР_3 , відповідно до якого 1-10, 18, 19. 
Автомобілі Ford Focus, р/н ВH4525EВ та ЗАЗ, р/н BH2213BІ контактували один раз, тому питання про друге контактування і його механізм не мають свого вирішення та є безпредметними. Зразкове положення транспортних засобів відносно один одного в момент зіткнення наглядно показано на масштабній схемі № 3 яка додається до судової транспортно-трасологічної експертизи № 6497 від 19.11.2013 року. 28, 31. Зіткнення автомобілів сталося в межах перехрестя з дорогою на соковий завод. З технічної точки зору версія водія автомобіля Ford Focus, р/н НОМЕР_6 про зіткнення автомобілів в районі повороту на ґрунтову дорогу за 33 метра до повороту на соковий завод являється технічно не спроможною. 20, 21, 26 Так як було встановлено що зіткнення автомобілів сталося в межах перехрестя повороту на соковий завод розгляд даних питань є безпредметним. 11, 13-17, 23-25, 29, 30. Дані питання були вирішенні в рамках судової автотехнічної експертизи № 200 від 23.04.2014, яка мається в представлених матеріалах кримінального провадження. 12, 22. Дані питання доступні слідчій оцінки як такі, що не потребують використання спеціальних експертних інженерно-технічних пізнань.
Суд першої інстанції приймає до уваги висновок № 10606190 від 30.07.2019 року експертного дослідження обставин зіткнення автомобілів ЗАЗ ТФ 699П, р/н НОМЕР_4 та Ford Focus р/н НОМЕР_3 , який складений судовим експертом ОСОБА_27 на підставі адвокатського запиту адвоката ОСОБА_31 .
Суд не погоджується з доводами прокурора, про те що даний висновок не може бути джерелом доказів у кримінальному провадженні, оскільки, як на думку прокурора, вказаний висновок проведений з істотним порушенням частини 2 статті 102 КПК України, зокрема, у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. 
Верховний суд у постанові № 715/1912/19 від 10.12.2020 року виснував, що не попередження спеціаліста про кримінальну відповідальність перед проведенням дослідження не є достатньою підставою для визнання його висновку неналежним доказом.
При цьому суд все ж таки виходить з презумпції невинуватості особи, та тлумачення будь- яких сумнівів на її користь.
Разом із клопотанням експерту стороною захисту надані копії матеріалів кримінального провадження, які, на час подання клопотання, були у розпорядженні сторони захисту, а також фотоматеріали з місця пригоди, ордер, копія договору про надання правничої допомоги, копія свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності.
За змістом висновку експертом надані наступні відповіді на порушені стороною захисту питання:
Виходячи з наданих на дослідження фотоматеріалів на проїзжій частині автошляху Одеса – Южний, перед перетином з грунтовою дорогою на МІЗ, а також перед заїздом на територію колишнього сокового заводу, нанесена дорожня розмітка 1.1. безпосередньо на перетині автодороги з вказаною грунтовою дорогою, та заїздом на завод – дорожня розмітка 1.5 (нумерація дорожньої розмітки відповідно до ПДР України).
За версією автомобіля Форд Фокус. 
Дії водія автомобіля Форд Фокус регламентовані вимогами п. 12.3 ПДР України, відповідно до яких цьому водію слід було в момент початку переміщення (оригінал «смещения») автомобіля ЗАЗ, вжити заходів щодо зниження швидкості, аж до зупинки транспортного засобу.
Шляхом належного виконання вимог п. 12.3 ПДР України, водій автомобіля Форд Фокус не мала технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем ЗАЗ,
Дії водія автомобіля ЗАЗ, за складених обставин безпосередньо перед ДТП, регламентовані вимогами п.10.1 ПДР України, або вимогами дорожньої розмітки 1.1 (у випадку розташування місця зіткнення в зоні дії цієї самої розмітки), відповідно яким цьому водію було слід утриматись від здійснення (виконання) маневру повороту ліворуч.
Факторів технічного характеру, які перешкоджали водію автомобіля ЗАЗ належним чином виконати вимоги п.10.1 ПДР України, або вимоги дорожньої розмітки 1.1 (у випадку розташування місця зіткнення в зоні дії цієї самої розмітки), таким чином попередивши пригоду, не вбачається.
Дії водія автомобіля ЗАЗ, пов`язані з неналежним виконанням вимог п. 10.1.ПДР України, або вимог дорожньої розмітки 1.1, перебувають в причинно- наслідковому зв`язку з настанням цієї ДТП.
За версією водія автомобіля ЗАЗ.
Вирішити питання, пов`язані з встановленням належних дій водія автомобіля Форд фокус, а також наявність чи відсутність в його діях технічної можливості попередити зіткнення , в межах версії водія автомобіля ЗАЗ експертним шляхом не представляється можливим з причин, які викладені в досліджувані частині висновку.
Дії водія ЗАЗ, за обставин, які склались безпосередньо перед ДТП, регламентовані вимогами п. 10.1 ПДР України, відповідно до якого, цьому водію було слід утриматись від здійснення (виконання) маневру повороту ліворуч.
Факторів технічного характеру, які перешкоджали водію автомобіля ЗАЗ належним чином виконати вимоги п.10.1 ПДР України, в об`ємі представленої на дослідження версії, не вбачається.
Вирішити питання, яке пов`язано з встановленням причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) учасників цієї ДТП та фактом її настання, експертним шляхом не представляється можливим з причин, які викладені у досліджувані частині висновку.
Суд вважає, що у своєму висновку судовий експерт ОСОБА_27 зазначив аналогічні висновки, які викладені у висновку № 200 від 23.01.2014 року судової автотехнічної експертизи, зокрема, щодо дорожніх розміток та місця їх розташування на дорожньому полотні.
Окрім того, відповіді на питання чи створювали дії водія ОСОБА_16 небезпеку для пасажирів автомобіля, а також чи є в діях ОСОБА_16 порушення ПДР надані в експертному висновку № 3501 від 11.11.2014 року.
Суд зазначає, що у даному випадку принцип співвідношення відповідальності не виключає вини ОСОБА_9 , навіть у тому разі, якщо інші учасники події не дотрималися своїх обов`язків по дотриманню ПДР. 
Показаннями законного представника малолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , - ОСОБА_13 .
Допитана в судовому засіданні законний представник потерпілих дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_14 – пані ОСОБА_13 , показала суду, що 27.04.2013 їй зателефонував її батько - ОСОБА_16 та пояснив, що потрапив із дітьми у ДТП.
Вона показала, що ОСОБА_16 повідомив їй, що її діти ОСОБА_32 та ОСОБА_33 перебували на задньому сидінні автомобіля ЗАЗ «Ланос», яким керував її батько - ОСОБА_16 . 
Зі слів батька, коли він повертав на соковий завод в районі села Сичавка в задню частину автомобіля ЗАЗ «Ланос» в`їхав автомобіль Форд під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а діти отримали важкі травми.
Дітей було доставлено до лікарні невідомим їй раніше чоловіком.
У той же час вона все розповіла своєму чоловікові ОСОБА_22 та вони відразу вирушили до дітей на допомогу.
За твердженням ОСОБА_13 , коли діти перебували у лікарні, ОСОБА_9 дійсно відвідувала їх та пропонувала кошти на лікування, намагалась якось «вирішити» ситуацію.
Однак після того, як діти були виписані з лікарні, обвинувачена різко перестала виходити на контакт, та відмовилась відшкодовувати витрати на лікування дітей, та шкоду, яка завдана внаслідок ДТП,
Щодо участі потерпілої в судових засіданнях.
Потерпіла ОСОБА_13 приймала участь у всіх судових засіданнях до початку повномасштабного вторгнення.
Однак, з початку повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України, ОСОБА_13 разом із дітьми покинула територію держави, наразі перебуває у Канаді, та на телефонний дзвінок суду повідомила, що приймати участь у судових засіданнях вона можливості не має, враховуючи в тому числі різницю у часі, просила розглядати справу у її відсутність.
Водночас, суд кожного разу повідомляв потерпілу про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті.
Таким чином, суд забезпечив потерпілій можливість приймати участь у розгляді справи по суті, ставити запитання обвинуваченій та іншим учасникам судового процесу. 
Щодо показань потерпілого ОСОБА_16 .
Суд не приймає до уваги покази потерпілого ОСОБА_16 оскільки на момент розгляду справи в суді першої інстанції він помер, і не допитувався судом безпосередньо.
За таких обставин, допит цього потерпілого іншим складом суду не має значення, оскільки він безпосередньо судом (цим складом суду) не допитувався. 
Щодо показань свідка ОСОБА_23 .
Судом не допитувався свідок ОСОБА_23 .
Суд звертає увагу на те, що одним з принципів кримінального процесу є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед справедливим судом їх переконливості (п.15 ч. 1 ст. 7 КПК України).
Реалізуючи вказаний принцип законодавець зобов`язав суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створювати необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Згідно з положенням частини 1 статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених законом випадках, - на потерпілого.
Згідно з положенням частини 3 статті 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Крім того, суд беззаперечно приймає до увагу те, що відповідно до ст. 28 КПК України, кожна процесуальна дія або рішення повинні бути виконані або прийняті у розумні строки.
Критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачених, підсудних та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.
У п.116 рішення ЄСПЛ від 12 березня 2009 року у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів». При цьому ЄСПЛ зазначає, що відкладення розгляду справи, призначення і проведення експертизи, участь судді в розгляді інших справ, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінально-процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству, але не можуть призводити до порушення права особи на судочинство в розумний строк (рішення ЄСПЛ від 13 липня 1983 року у справі «Цимерман і Штайген проти Швейцарії»). Не може також бути виправданням збільшення строків судового розгляду відсутність достатньої кількості суддів та їх перевантаженість. Згідно з позицією ЄСПЛ Конвенція покладає на держави-учасниці обов`язок організувати свою судову систему таким чином, щоб суди мали змогу діяти відповідно до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, зокрема розглядати справи впродовж «розумного строку» (рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Павлюлінець проти України»).
Вимоги про дотримання розумних строків провадження законодавчо закріплені у ст. 28 КПК України та відповідають існуючій практиці ЄСПЛ та нормам Конвенції стосовно дотримання прав людини у цій сфері. Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Велика палата ЄСПЛ у п. 68 рішення у справі Карт проти Туреччини (Kart v. Turkey, заява № 8917/05) зазначила, що право на розгляд справи протягом розумного строку базується на необхідності гарантувати, що обвинуваченим доведеться залишатись занадто довго у стані невизначеності щодо результатів кримінальних звинувачень проти них. Так само ЄСПЛ у п. 11 рішення у справі Вемхофф проти Німетчини (Wemhoff v. Germany, заява № 2122/64) вказував, що чітка мета відповідного положення п. 1 ст. 6 Конвенції у кримінальних справах полягає у забезпечення того, щоб обвинувачені особи не перебували занадто довго під обвинуваченням та обвинувачення було визначене.
Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.
У справі «Жуковський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що питання щодо допустимості доказів у справі - це, насамперед, предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди мають давати оцінку наявним у справі доказам. Завдання Суду згідно з Конвенцією полягає не у вирішенні того, чи було належним чином прийнято показання свідків як докази, а у встановленні того, чи провадження в цілому, і, зокрема, спосіб отримання доказів, було справедливим (див. серед інших джерел рішення від 23 квітня 1997 р. у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів» (Van Mechelen and Others v. the Netherlands), Reports 1997-III, с 711, п. 50, та рішення від 26 березня 1996 р. у справі «Доорсон проти Нідерландів» (Doorson v. the Netherlands), Reports 1996-II, с. 470, п. 67). Усі докази повинні зазвичай надаватися у відкритому судовому засіданні в присутності підсудного з метою забезпечення змагальних дебатів. 
У цьому принципі є винятки, але вони не повинні порушувати право на захист. За загальним правилом пункт 1 і підпункт «d» пункту 3 статті 6 Конвенції вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати показання свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше (див. згадане вище рішення у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів» (Van Mechelen and Others v. the Netherlands), с 711, п. 51, та рішення від 15 червня 1992 р. у справі «Люді проти Швейцарії» (Ludi v. Switzerland), Series A, № 238, с. 21, п. 49). Вирок не може ґрунтуватись виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити (див. рішення від 27 січня 2009 р. у справі «A. L. проти Фінляндії» (A. L v. Finland), заява № 23220/04, п. 37).
Як вже зазначав у багатьох випадках Суд (див., серед інших джерел, наведене рішення у справі «Люді проти Швейцарії» (Ludi v. Switzerland) с. 21, п. 47), за певних обставин може виявитись необхідним послатися на показання, надані під час досудового слідства. Якщо підсудному було забезпечено відповідну та належну можливість заперечити показання або під час їхнього надання, або пізніше, їхнє прийняття в якості доказу само по собі не суперечить пункту 1 і підпункту «d» пункту 3 статті 6. Проте висновок щодо цього є таким: у разі, якщо вирок ґрунтується виключно або вирішальною мірою на показаннях особи, яку обвинувачений не мав можливості допитати або вимагати, щоб її допитали під час досудового слідства судового розгляду, права сторони захисту обмежуються такою мірою, яка є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 (див. рішення від 20 вересня 1993 р. у справі «Саїді проти Франції» (Saidi v. France), Series A, № 261 -С, с. 56-57, пп. 43-44; рішення від 27 лютого 2001 р. у справі «Лука проти Італії» (Luca v. Italy), заява № 33354/96, п. 40, та рішення у справі «Солаков проти «Колишньої Югославської Республіки Македонії» (Solakov v. the former Yugoslav Republic of Macedonia), заява № 47023/99, п. 57, ECHR 2001-X).
Суд також повторює, що національні органи влади повинні докласти «усіх розумних зусиль» для забезпечення явки свідка для безпосереднього допиту в суді першої інстанції. Що стосується показань свідків, яких, як виявилося, не було можливості допитати у присутності підсудного або його захисника, Суд наголошує на тому, що «пункт 1 статті 6 у поєднанні з пунктом 3 вимагає від Договірних Сторін вжити позитивних заходів, зокрема, для того, щоб дати обвинуваченому змогу допитати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали. Такі заходи є складовою сумлінності, з якою повинні діяти Договірні Сторони для того, щоб забезпечувати ефективне здійснення прав, які гарантуються статтею 6» (див. рішення у справі «Садак та інші проти Туреччини» (Sadak and Others v. Turkey), заяви № 29900/96, 29901/96, 29902/96 та 29903/96, п. 67, ECHR 2001-VIII; рішення від 4 грудня 2008 p. у справі «Трофімов проти Росії» (Trofimov v. Russia), заява № 1111/02, п. 33, та рішення від 5 лютого 2009 р. у справі «Макєєв проти Росії» (Makeyev v. Russia), заява № 13769/04, п. 36). Крім того, у випадку існування конкретної географічної перепони Суд також повинен вивчити, чи вжила держава-відповідач заходи, які достатньою мірою компенсували обмеження прав заявника (див., mutatis mutandis, рішення від 2 листопада 2010 р. у справі «Сахновський проти Росії» (Sakhnovskiyv. Russia) [ВП], №21272/03, п. 10).
З матеріалів судового провадження вбачається, що судом неодноразово за клопотанням прокурора відкладались судові засідання для виклику свідка ОСОБА_23 зі сторони обвинувачення, та роз`яснювався прокурору його обов`язок забезпечення явки свідка сторони обвинувачення у судове засідання для допиту. 
В матеріалах кримінального провадження наявна ухвала ІНФОРМАЦІЯ_12 від 06.11.2019 року доручено прокурору вжити заходів по встановленню місця проживання (перебування) понятого у кримінальному провадженні – ОСОБА_23 .
Згідно рапорту ст. ДОП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_34 від 11.07.2022 року вбачається, що ОСОБА_23 перебуває за межами країни та працює за наймом в Республіці Румунія, виконати привід свідка не представляється за можливе.
Матеріали приводу направлені до суду.
Отже судом було вжито всіх дієвих заходів сприяння прокурору у забезпеченні явки свідка сторони обвинувачення для його допиту у судовому засіданні стороною захисту перед справедливим та неупередженим судом.
Пізніше в судовому засіданні прокурор відмовився від допиту свідка ОСОБА_23 , що, безумовно, є процесуальним правом сторони обвинувачення.
Показаннями свідка ОСОБА_19 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , який приведений судом до присяги, показав суду, що 27.04.2013 він рухався на своєму автомобілі Тойота з м. Южне в напрямку міста Одеси. 
Він рухався не швидко, оскільки попереду за напрямком руху, колоною, рухались інші автомобілі. 
Свідок ОСОБА_19 показав, що в дзеркало заднього виду свого автомобіля він побачив, що автомобіль червоного кольору «Форд» почав швидко набирати швидкість та обганяти колону.
В той же час, він побачив, як водій автомобіля ЗАЗ «Ланос» (пізніше стало відомо під керуванням ОСОБА_16 ), пригальмувавши, увімкнув сигнал повороту ліворуч, перед поворотом на соковий завод, розпочав маневр повороту, у цей час по зустрічній смузі, у напрямку попутного руху колони автомобілів, обігнавши автомобіль під його керуванням, швидко проїхав червоний автомобіль та відбулось зіткнення двох автомобілів на зустрічній смузі руху. 
Він одразу зупинив свій автомобіль, підійшов до автомобіля ЗАЗ «Ланос» і почав надавати допомогу дітям, які перебували в цьому автомобілі, та які мали видимі сліди ушкоджень.
Як показав свідок ОСОБА_19 , саме він відвіз дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_14 до найближчої лікарні. 
Свідок ОСОБА_19 показав, що він бачив, що зіткнення автомобілів було одним, саме на повороті на соковий завод, та йому було чітко видно, що водій автомобіля ЗАЗ «Ланос» заздалегідь ввімкнув сигнал повороту ліворуч. 
Показаннями свідка ОСОБА_20 . 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , який приведений судом до присяги, показав суду, що він був запрошений поліцейським у якості понятого під час огляду місця події.
Свідок пояснив, що слідчий за його участю та участю іншого понятого складав схему ДТП, на схемі все було зафіксовано, жодних зауважень від учасників не надходило.
ОСОБА_20 підтвердив суду, що дійсно на автодорозі була одна суцільна лінія білого кольору, але в районі перехрестя лінія переривалась та мала пунктирні зображення. 
Свідок показав, що дорожніх знаків він не бачив, принаймні на час допиту в судовому засіданні, йому було важко пригадати цю обставину.
Свідок підтвердив обставини, які викладені у протоколі огляду місця ДТП від 27.04.2013 року.
Показаннями свідка ОСОБА_21 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 , який приведений судом до присяги, показав суду, що він проживає поруч зі поворотом на соковий завод, та очікував на приїзд ОСОБА_16 .
В той день, потерпілий ОСОБА_16 , на своєму автомобілі ЗАЗ «Ланос» направлявся до нього разом з онуками.
Свідок показав, що він саму подію ДТП не бачив, але прибув до місця пригоди пізніше та побачив, що внаслідок ДТП значні ушкодження отримав автомобіль ЗАЗ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », а діти вже були відвезені до найближчої лікарні.
Показаннями свідка ОСОБА_22 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 , який приведений судом до присяги, показав суду, що про обставини ДТП дізнався від дружини.
Дружина у той день, 27.04.2013 зателефонувала йому та сказала, що їй зателефонував її батько - ОСОБА_16 , та пояснив що потрапив із дітьми у ДТП.
Вона сказала йому , що ОСОБА_16 повідомив їй, що діти ОСОБА_32 та ОСОБА_33 перебували на задньому сидінні автомобіля ЗАЗ «Ланос», яким керував ОСОБА_16 , та коли він повертав на соковий завод в районі села Сичавка в задню частину автомобіля ЗАЗ «Ланос» в`їхав автомобіль Форд під керуванням, як пізніше стало відомо - ОСОБА_9 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а діти отримали важкі травми.
Дітей було доставлено до лікарні невідомим чоловіком, яким виявився ОСОБА_35 .
За твердженням свідка, діти довгий час лікувалися, мали тяжкі наслідки, психологічні травми, що має наслідком - діти бояться їздити в автотранспорті.
Оцінка допустимості показів цього свідка.
Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.
Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями із чужих слів у значенні ст. 97 КПК України, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з метою доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 19 листопада 2019 року в справі № 441/845/17 (провадження № 51-8328км18), від 10 грудня 2020 року в справі № 331/609/17 (провадження № 51-8037км18) та від 25 лютого 2021 року в справі № 662/330/20 (провадження № 51-4458 км 20).
Суд вважає, що показання свідка ОСОБА_22 щодо обставин вчинення кримінального правопорушення (злочину), про які він дізнався зі слів своєї дружини, в силу положень ст. 97 КПК України не є показаннями із чужих слів, оскільки зазначений свідок особисто сприймав безпосередні висловлювання свідка, які містять висловлювання іншої особи, надані з метою доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, і тому не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.
У протоколах огляду місця ДТП від 27.04.2013, протоколах огляду транспортних засобах від 27.04.2013 схемах та фототаблицях до них відображено зафіксовано місцезнаходження дорожньо-транспортної пригоди; елементи вулиці, дороги, вид та стан дорожнього покриття; параметри смуг руху та узбіччя; положення транспортного засобу на місці пригоди; а також визначено: місце уламків пластмаси та інші обставини дорожньо-транспортної пригоди. 
Показаннями свідка ОСОБА_24 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 , яка приведена судом до присяги, показала суду, що в той день 27.04.2013 вона рухалась на своєму автомобілі з м. Южне в напрямку міста Одеси. 
Перед нею рухався автомобіль Форд червоного кольору. Багато автомобілів рухались колоною, був як «затор».
Вона бачила як форд почав маневр обгону колони, здійснив обгін великої машини Тойота, після чого вона почула «хлопок», полетіли частини автомобілів, піднявся пил, вона почала різке гальмування, та у підсумку побачила дві машини на узбіччі, одна з них той самий автомобіль Форд червоного кольору, та другий автомобіль сріблястого кольору.
Вона зупинилась, підійшла до автомобіля Форд Фокус, червоного кольору, побачила в ньому раніше знайому їй ОСОБА_9 , та її доньку Діану.
ОСОБА_9 плакала, у Діани була подряпина на шиї.
Свідок бачила, як дітей з автомобіля сріблястого кольору забрали інші люди та повезли до лікарні.
Слідчий приїхав приблизно через півтори – дві години після події.
До цього моменту приїхали працівники патрульної поліції, які повідомили, що без слідчого нічого робити не будуть, оскільки є постраждалі особи.
Показаннями допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_28 який складав висновки експерта № 6794 від 19.12.2013, № 200 від 23.01.2014, №3501 від 11.11.2014. 
Зокрема, експерт ОСОБА_28 повністю підтвердив свої висновки, зокрема підтримав свій висновок про те, що первинний контакт між автомобілями мав передньою правою частиною автомобіля Ford Focus р/н НОМЕР_1 з лівою задньою кутовою частиною автомобіля ЗАЗ р/н НОМЕР_4 ; кут між подовжніми осями транспортних засобів у момент первинного контакту складав близько 15-25°, який відлічується в плані проти ходу годинникової стрілки від подовжньої осі автомобіля Ford Focus p/н НОМЕР_7 .B до подовжньої осі автомобіля ЗАЗ р/н НОМЕР_4 . 
Зразкове взаємне положення транспортних засобів у момент первинного контакту показане на масштабній схемі № 3. 
Визначити розташування автомобілів учасників ДТП у момент контактної взаємодії відносно меж проїжджої частини у даному випадку не представляється можливим з причин викладених у дослідницькій частині.
Дії водія автомобіля ЗАЗ р/н НОМЕР_4 , що виконував поворот ліворуч на перехресті, регламентувалися вимогами пунктів 10.1,16.13,16.2, ПДР, згідно з якими водій повинен був впевнитися в безпеці свого маневру, та дати дорогу транспортним засобам, що рухалися в зустрічному напрямку, пішоходам, які переходили проїзну частину, на яку він повертав. У розглянутій дорожньо-транспортній ситуації, відповідно вихідним даним слідства, з позицій експертного аналізу, у водія автомобіля ЗАЗ р/н BH2213BІ була відсутня технічна можливість запобігти ДТП. Належні дії водія автомобіля Ford Focus, р/н НОМЕР_1 в умовах пригоди регламентувалися вимогами пункту 14.6.а ПДР, та дорожньої розмітки 1.1 та 1.7 ПІДР, згідно з якими йому був заборонений обгін транспортних засобів, що рухалися попереду, у тому числі й автомобіля ЗАЗ, р/н НОМЕР_5 . Належним виконанням вказаних вимог, водій автомобіля Ford Focus, p/н НОМЕР_3 мала технічну можливість запобігти розглянуту подію.
Автомобілі Ford Focus, р/н ВH4525EВ та ЗАЗ, р/н НОМЕР_5 контактували один раз, тому питання про друге контактування і його механізм не мають свого вирішення та є безпредметними. Зразкове положення транспортних засобів відносно один одного в момент зіткнення наглядно показано на масштабній схемі № 3 яка додається до судової транспортно-трасологічної експертизи № 6497 від 19.11.2013 року. 28, 31. Зіткнення автомобілів сталося в межах перехрестя з дорогою на соковий завод. З технічної точки зору версія водія автомобіля Ford Focus, р/н НОМЕР_6 про зіткнення автомобілів в районі повороту на ґрунтову дорогу за 33 метра до повороту на соковий завод являється технічно не спроможною. 20, 21, 26 Так як було встановлено що зіткнення автомобілів сталося в межах перехрестя повороту на соковий завод розгляд даних питань є безпредметним. 11, 13-17, 23-25, 29, 30. Дані питання були вирішенні в рамках судової автотехнічної експертизи № 200 від 23.04.2014, яка мається в представлених матеріалах кримінального провадження. 12, 22. Дані питання доступні слідчій оцінки як такі, що не потребують використання спеціальних експертних інженерно-технічних пізнань
В судовому засіданні експерт ОСОБА_28 стверджено зазначив, що з технічної точки зору версія водія автомобіля Ford Focus р/н НОМЕР_6 , про зіткнення автомобілів в районі повороту на ґрунтову дорогу за 33 метра до повороту на соковий завод, є технічно не спроможною.
Показаннями свідка ОСОБА_29 .
Допитаний свідок ОСОБА_29 , надала аналогічні до показів обвинуваченої дані та зазначила, що ударів (зіткнень) було саме два, один з яких в праву бокову передню частину, а другий в ліву бокову частину автомобіля Ford Focus р/н НОМЕР_6 . 
Показаннями свідка ОСОБА_30 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_36 , який приведений судом до присяги, та якому роз`яснено право не свідчити проти близьких осіб та проти себе, показав суду, що в той день 27.04.2013 йому передзвонила онучка ОСОБА_37 , та повідомила про те, що вони з мамою ОСОБА_9 потрапили у ДТП.
Він одразу прибув на місце пригоди, побачив, що при ньому слідчий не оглядав автомобілі, заміри робили, відеозйомку вів він.
Свідок показав, що він підходив до автомобіля ЗАЗ, і бачив, що ременів безпеки в ньому не було.
У лікарні він бачив лише ОСОБА_38 , хлопчика він не бачив.
Свідка ОСОБА_39 він на місці пригоди не бачив.
Свідок показав, що онучка ОСОБА_37 йому повідомила, що мама (обвинувачена ОСОБА_9 ) виконувала маневр обгону колони, та, у підсумку, зіткнулась з автомобілем ЗАЗ.
На запит обвинуваченої чи була розмітка на дорозі, свідок пояснив, що розмітка була іншою за ту, яку зазначив слідчий у складеній ним схемі ДТП.
Надані покази свідка ОСОБА_29 суд оцінює критично, оскільки надані покази не містять самостійних деталей, а лише повністю дублюють версію обвинуваченої та при цьому спростовуються іншими доказами, у зв`язку з чим суд не бере їх до уваги.
Окрім того, покази свідка ОСОБА_40 не узгоджуються з іншими доказами, які наявні у кримінальному провадженні, досліджені судом, а також з показами інших свідків, які допитані в судовому засіданні.
Зокрема, його доводи про те, що він не бачив хлопчика на місці пригоди суперечать іншим показам свідків, які показали, що фактично одразу хлопчика та дівчинку забрали до лікарні, а свідок ОСОБА_36 прибув на місце пригоди значно пізніше.
Покази свідка ОСОБА_40 про суперечність дорожньої розмітки, яка вказана у схемі ДТП слідчим, спростовуються матеріалами справи.
Не мають істотного значення покази цього свідка бачив він свідка ОСОБА_39 на місці пригоди чи ні.
Щодо допустимості доказів:
Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_9 заявила клопотання про визнання доказів недопустимими, оформивши клопотання у письмовій формі, за результатами яких судом винесено ухвали про відмову у задоволені клопотань та зазначено, що їм буде надана оцінка в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.
У резолютивній частині клопотання обвинувачена ОСОБА_9 просила визнати недопустимими доказами, а саме висновок судової транспортної – трасологічної експертизи № 6497 від 19.12.2013, висновок судової автомеханічної експертизи № 200 від 23.01.2014, висновок судової автотехнічної експертизи № 3501 від 11.11.2014 та виключити зазначені експертні висновки з матеріалів судового розгляду як недопустимі та отримані з порушенням вимог процесуального закону.
Обґрунтовуючи клопотання обвинувачена ОСОБА_9 зазначила, що при проведені вище зазначених експертиз в розпорядження експерта були надані матеріали кримінального провадження № 12013170330000966 (аркуші не підшиті та не пронумеровані), які містили пояснення в якості свідка ОСОБА_16 ОСОБА_9 , - які покладені в основу як вихідні дані для формування висновків в трьох експертизах, в той же час згідно п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. 
Тобто обвинувачену не попередили про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань, а надавала пояснення по адміністративному матеріалу, що підтверджується в подальшому Постановами Южного міського суду Одеської області про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України ОСОБА_9 , та водія ОСОБА_16 .
Також із висновків експерта вбачається, що для проведення досліджень був наданий електронний носій з фотознімками, але цей речовий доказ у даному кримінальному провадженні не відкривався, хоча на підставі ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов?язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
З урахуванням зазначеного вище, на думку захисника, вказане дає підстави стверджувати про визнання доказів недопустимими.
Суд першої інстанції надає таку відповідь.
Відповідно до ст. 67 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.
Згідно з ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Згідно ч. 3 ст. 89 КПК України сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Верховний Суд України у постанові пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.96 надав більш ширше тлумачення недопустимості доказів у кримінальному провадженні - докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Крім того, суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Так, щодо заявленого клопотання про визнання експертиз недопустимими, суд зазначає, що для проведення вищевказаних експертиз слідчим надано матеріали кримінального провадження №12013170330000966 у яких містилися пояснення ОСОБА_16 та ОСОБА_9 .
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, слідчий з метою проведення швидкого, повного та неупередженого розслідування мав право залучати до матеріалів кримінального провадження матеріали необхідні для проведення відповідних експертиз, в тому числі залучення матеріалів адміністративної справи та пояснень.
При цьому, щодо наданого електронного носія з фотознімками, який не відкривався на підставі ч. 2 ст. 290 КПК України, суд також вважає його необґрунтованим, оскільки зазначені знімки є фототаблицями до протоколів огляду місця події, які були зафіксовані на технічні засоби відображені у протоколах огляду місця події та протоколах огляду місця ДТП, про що відображено в самих протоколах, зокрема: «застосування науково-технічних засобів – фотозйомка».
Суд звертає увагу, що фотографії з диску це лише додатки до протоколів огляду місця події та ДТП, які зроблені слідчим у кольоровій гаммі для зручності експерта для правильного розуміння обставин вчинення ДТП та ці фото, які надані слідчим в подальшому є додатками вже до самих експертиз з чим обвинувачена та її захисник ознайомлені в порядку ст. 290 КПК України.
Разом з тим, суду надана копія протоколу ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України в якому ОСОБА_9 та її захисник ОСОБА_10 зауважень до наданих матеріалів досудового розслідування, в тому числі до знімків не мала.
Суд, також вважає необґрунтованим клопотання про призначення додаткової експертизи, оскільки додаткова судова експертиза призначається у випадку неповноти або неясності висновку експерта.
Однак, стороною захисту не надано жодних підстав щодо неповноти або неясності висновку експерта для призначення додаткової експертизи, а клопотання про її призначення обґрунтовується лише з незгодою її результатів.
Необґрунтованими є доводи сторони захисту щодо проведення досудового розслідування неуповноваженою особою (слідчим), з огляду на таке:
За змістом позиції, яка була викладена колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у змісті постанови від 30 жовтня 2023 року (справа № 759/23184/20, провадження № 51-5026км23), з урахуванням позиції об`єднаної палати ККС ВС у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20), вбачається, що, якщо питання про недопустимість отриманих доказів через відсутність постанови про визначення групи прокурорів та групи слідчих, які брали участь у їх отриманні, ставилося протягом судового та апеляційного розгляду, однак стороною обвинувачення такі постанови надані суду першої чи апеляційної інстанції на вимогу суду не були, то долучення цих документів прокурором на стадії касаційного розгляду не може впливати на висновки судів нижчих інстанцій.
Як вбачається з матеріалів цього кримінального провадження, стороною захисту ставилось питання щодо недопустимості отриманих у кримінальному провадженні доказів у зв`язку з можливим здійсненням слідчих дій неуповноваженим слідчим.
Дійсно, на час розгляду справи в суді першої інстанції, постанова про призначення групи слідчих у матеріалах справи відсутня, рівно як і була відсутня на стадії досудового розслідування.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України (в ред. 15.08.2012, № 5076-VI від 05.07.2012) слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. 
Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів кримінального провадження 27.04.2013 надано доручення першого заступника начальника відділу- начальника СВ Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_17 про проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 12013170330000966 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом ДТП, учасниками якого стали водії ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , слідчому СВ Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_18 (том 3 а.с. 61).
Вказане доручення за своїм змістом та структурою та обсягом відповідає вимогам КПК України.
При цьому суд звертає увагу, що досудове розслідування проводилось одноосібно лише слідчим ОСОБА_18 , інші слідчі участі не приймали, а тому у керівника органу досудового розслідування відсутні підстави для винесення постанови про призначення групи слідчих в порядку ст. 110 КПК України, а не відображення доручення в реєстрі матеріалів досудового розслідування в даному випадку не є істотним порушенням.
Окрім того, вказане доручення керівника досудового розслідування надано стороні захисту для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України, про що стоїть відповідний підпис (том 3 а.с. 146).
Відведення слідчого на стадії досудового розслідування сторона захисту не заявляла.
Зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної інформації про визначення групи слідчих.
Тому, у тому випадку, якщо визначення слідчих відбулося не у формі постанови, а у формі доручення, однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК України, то таке рішення є належним.
Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 21 березня 2023 року у справі № 336/941/19.
Отже ці доводи сторони захисту судом відхиляються.
Щодо доводів сторони захисту про відсутність постанови про призначення групи прокурорів на момент внесення відомостей до ЄРДР.
Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, у тому числі: доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; повідомляти особі про підозру; затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36,частиною третьою статті 313,частиною другою статті 341цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
Надання прав, покладення обов`язків та визначення обсягу відповідальності за своєю юридичною природою потребує письмової форми заради уникнення суб`єктивізму та забезпечення правової визначеності.
Статтею 110 КПК України передбачено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Хоча ст. 37 КПК і не передбачає для керівника органу прокуратури специфічної форми рішення про визначення прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, така процесуальна форма вбачається, із тлумачення положень ст. 110 КПК у взаємозв`язку із положеннями ч. 5 ст. 36 КПК. Відповідно до останньої норми Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування.
Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.
У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі, постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.
Судом встановлено, що 27.04.2013 заступником прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_41 винесено постанову про призначення процесуального керівника, зокрема для здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідування призначено прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_42 , прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_43 та старшого прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_7 . Старшим групи призначено ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 62)
За таких обставин в матеріалах справи наявне процесуальне рішення про призначення прокурорів для здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідування, а тому прокурори призначені (відображені) у даній постанові мали повноваження для здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення розслідування в тому числі для підписання обвинувального акту відносно ОСОБА_9 .
Суд приймає до уваги доводи сторони захисту, щодо наявності виправлень в постанові про призначення процесуального керівника, а саме у призначенні старшого групи прокурорів, однак це виправлення не є істотним у даному випадку та не є підставами для визначення доказів недопустимими.
Разом з тим, суд звертає увагу, що 25.01.2016 постановою керівника Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_44 внесено зміни до групи прокурорів, визначених для здійснення повноважень прокурора у кримінальному проваджені, відповідно до якої визначено групу прокурорів, призначивши прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_42 та ОСОБА_45 . 
Старшим групи прокурорів призначено ОСОБА_7 . 
При цьому у винесеній постанові керівник констатує, що 27.04.2013 в порядку ст. 37 КПК України визначено групу прокурорів у складі прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_43 , старшого прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_7 . 
Старшим групи призначено ОСОБА_7 та прокурора Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_42 (том 1 а.с. 145).
Отже ці доводи сторони захисту судом першої інстанції відхиляються.
Щодо доводів про відсутність медичної документації у матеріалах кримінального провадження для проведення судово – медичної експертизи встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та надання тимчасового доступу до них, суд зазначає наступне.
Відповідно до Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року судово-медична експертиза виконується згідно з Законом України «Про судову експертизу», процесуальним законодавством, іншими законодавчими актами, міжнародними договорами та угодами про взаємну правову допомогу і співробітництво, що регулюють правовідносини у сфері судово-експертної діяльності, даною Інструкцією та нормативними документами, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17 січня 1995 року.
Частиною 1 ст. 243 КПК України, передбачено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 243 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо: встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. ( ІНФОРМАЦІЯ_14 статті 242 в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 - зміни не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін - див. пункт 4 § 2 розділу 4 Закону).
При проведені експертизи лікар судово-медичний експерт використовував надану медичну документацію ОСОБА_14 а саме медичну карту № 2204 стаціонарного хворого та документацію ОСОБА_15 , а саме КТ головного мозку від 03.05.2013.
Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Частиною 3 ст. 101 КПК України, передбачено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.
Відповідно до п. 3.1 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи №6 від 17.01.1995 року результати судово-медичної експертизи оформляються документом, який має назву висновок експерта. Структура цього документа визначається правилами проведення окремих видів експертиз, що затверджені наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року.
Пунктом 4.2. наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 року судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження - надалі акт).
Разом з цим, відповідно до п. 4.5 наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року про правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень в необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто.
У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст. Підсумки складаються експертом з урахуванням вказаних результатів, що викладені письмово.
Тобто, аналіз відповідного наказу МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року свідчить про те, що експерт може використовувати досліджені медичну документацію хворого без виклику особи.
Таким чином, у зв`язку з тим, що висновки експертиз про встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, проводились на підставі документів, які знаходились у володінні представника потерпілих, суд не може надати тимчасовий доступ до медичної документації, яка на не знаходиться у судового експерта.
Натомість судовим експертом проведено належні експертизи у межах вимог закону.
Отже ці доводи сторони захисту безпідставні та відхиляються судом першої інстанції.
Судом встановлено, що малолітнім потерпілим ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновками судової медичної експертизи № 275 від 28.10.2013 та № 276 від 28.10.2013. 
Так, в ході судового розгляду встановлено, 27.04.2013, о 10:10 годин, ОСОБА_9 на автодорозі Одеса - Южне, в напрямку м. Одеси, керуючи автомобілем Форд-Фокус , реєстраційний номер НОМЕР_1 в порушення п.2.3 б) та 14.6.a), ПР не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, на Т-образному перехресті автодороги Одеса-Южне з дорогою на соковий завод яка позначено дорожніми розмітками 1.1 і 1.7 Правил дорожнього руху, здійснюючи обгін автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_16 допустила з ним зіткнення.
В результаті чого, порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 призвело до спричинення потерпілому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 тяжкі тілесні ушкодження.
Наведені обставини підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, які визнані належними і допустимими, зокрема протоколами слідчих дій та висновками експертів.
Отже, суд вбачає прямий причинно- наслідковий зв`язок між тілесними ушкодженнями дітей та діями водія ОСОБА_9 .
Покази обвинуваченої ОСОБА_9 про те, що саме автомобіль ЗАЗ Ланос порушив ПДР, чим спричинив ДТП, є не спроможними та підтверджуються дослідженими матеріалами кримінального провадження, а надані покази є захисною позицією обвинуваченої та намаганням уникнення кримінальної відповідальності.
Окрім того, суд констатує, що обвинувачена навіть до проведення експертизи здійснила ремонтування належного їй автомобіля Форд фокус, чим, не сприяла встановленню істини у справі. 
Щодо доводів обвинуваченої ОСОБА_9 про те, що потерпілого ОСОБА_16 було притягнуто до адміністративної відповідальності, що свідчить про його винуватість.
Суд не може погодитися з позицією сторони захисту, відповідно до якої кримінальна відповідальність водія виключається, якщо небезпеку створено внаслідок порушення правил безпеки іншим учасником дорожнього руху, незалежно від того, чи мав водій змогу уникнути наслідків, передбачених статтею 286 КК України.
Суд зазначає, що дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, а також і порушення правил дорожнього руху.
Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обв`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася.
Водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення перешкоди, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху.
За таких обставин визначальним фактором для визначення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків.
Суд констатує, що в даному випадку дії ОСОБА_9 , є вирішальними та виразились у невиконанні нею п. 14.6 ПДР та дорожньої розмітки 1.1 та 1.7 ПДР, згідно з якими їй був заборонений обгін транспортних засобів, що рухалися попереду.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що порушення ОСОБА_9 вимог ПДР України в даній дорожній ситуації не виключає наявності в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Суд також надає оцінку доводам сторони захисту про неможливості притягнення ОСОБА_9 двічі до відповідальності за одне і те ж саме діяння, з огляду на таке:
Відповідно до ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ігор Тарасов проти України» зазначив, що ст. 4 Протоколу 7 слід розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або по суті одних і тих самих фактів (одне й те саме місце, однин і той самий час, та сама поведінка особи). Високий Суд констатував порушення ст. 4 Протоколу 7 у зв`язку з притягненням особи до кримінальної відповідальності після накладення на неї адміністративного стягнення фактично за те саме діяння.
Водночас у рішенні у справі «А та Б проти Норвегії» Європейський суд з прав людини зауважив, що держави повинні мати можливість законно обрати додаткові юридичні заходи у відповідь на соціально небезпечну поведінку особи за допомогою різних процедур, що утворюють єдине ціле, для вирішення різних аспектів соціальної проблеми, яка виникла, за умови, що застосовані заходи в сукупності не являють собою надмірного тягаря для такої особи. У зазначеній справі Високий Суд не знайшов порушень ст. 4 Протоколу № 7, оскільки застосування подвійних видів штрафів до заявників здійснювалося належним чином, передбачалось у рамках однієї з процедур, які були тісно пов`язаними між собою за своєю суттю та в часі. Як зазначено у вказаному рішенні, ст. 4 Протоколу № 7 не виключає проведення подвійного провадження (у рамках кримінального та адміністративного права) уразі виконання певних умов. Зокрема, для того, щоб не відбулося забороненого подвійного засудження чи покарання, провадження мають бути об`єднані на комплексній основі та утворювати єдине ціле. Наведене означає не тільки те, що мета й засоби, які використовуються для її досягнення, мають доповнювати одне одного за своєю суттю і бути пов`язані в часі, але й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку повинні бути пропорційними та передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.
Також у справі «Курдов і Іванов проти Болгарії» від 31 травня 2011 року Європейський суд з прав людини встановив відсутність порушення статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У цій справі було зазначено, зокрема, що адміністративне провадження, яке закінчилося штрафом, не відповідало критеріям для того, щоб бути класифікованим як кримінальне обвинувачення. Відповідно, відкриття кримінального провадження проти того ж заявника після призначення цього штрафу не порушило принцип «non bis in idem».
Положення статті 124 КУпАП передбачає покарання у виді штрафу або позбавлення права керувати транспортними засобами за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. 
Проте притягнення до адміністративної відповідальності за спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень дана норма не передбачає, оскільки це є складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
За таких обставин, суд констатує, що при вирішенні питання чи є порушення принципу «non bis in idem», тобто, бути притягненим двічі до юридичної відповідальності, зокрема, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України слід мати на увазі, що кримінальне провадження стосується саме наслідків у виді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що не передбачає норма ст.124 КУпАП, а тому суд приходить до висновку про відсутність порушення статті 4 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Суд надає оцінку доводи сторони захисту про те, що перехрестя, де мала місце ДТП не існує, що на підтверджується довідкою служби автодоріг від 05.05.2014 року, яка долучена стороною захисту.
Досліджені судом докази які, надані як стороною обвинувачення так і стороною захисту, у їх сукупності, підтверджується наявністю грунтового повороту (з`їзду) з основної асфальтованої дороги на польову (грунтову) дорогу, що підтверджується протоколами огляду місця події, матеріалами фотофіксації, а також отриманими судом показами свідків, які узгоджуються між собою, та яким суд надає перевагу на доказом, який наданий стороною захисту.
Ці доводи суд першої інстанції розцінює як захисну позицію обвинуваченої.
Доводи сторони захисту про відсутність (чи не нанесення службою автомобільних доріг) дорожньої розмітки, повністю спростовуються наявними у справі як фотоматеріалами, так і протоколами огляду місця події.
Доводи сторони захисту про те, що діти не були пристебнуті пасками безпеки, не підтверджені жодними доказами, окрім показів самої обвинуваченої.
Рівно як і відсутні у справі докази того, що діти були пристебнуті пасками безпеки.
У цьому зв`язку суд зазначає, що відсутність або наявність дитячого автокрісла, відсутність ременів безпеки, чи не користування (не належне користування) ними є факторами, які могли би зменшити тяжкість наслідків, але не виключили би провини ОСОБА_9 , оскільки саме порушення нею правил дорожнього руху стало первісною причиною настання шкідливих наслідків.
У даному випадку принцип співвідношення відповідальності не виключає вини ОСОБА_9 , навіть у тому разі, якщо інші учасники події не дотрималися своїх обов`язків. 
Кримінальна відповідальність за правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покладається на особу, дії якої перебувають у причинному зв`язку із наслідками, що настали.
Доводи про те, що схема ДТП та протоколи огляду місця події мають бути виключені зі складу доказів оскільки, як на думку сторони захисту, ці докази не містять в собі всіх пошкоджень автомобіля Форд, відсутність бампера та його місця розташування після ДТП, відсутні сліди дотику автомобілів, стоячі предмети, сліди гальмування, не всі місця розташування уламків описані слідчим, не зазначення інших доріг на схемі ДТП, зазначені інші розмітки, суд вважає безпідставними.
Зокрема на схемі ДТП зазначені напрямки руху автомобілів, уламки пластику автомобіля Форд, розташування автомобілів, зазначена грунтова дорога.
Детально розташування автомобілів з вимірами на місцевості зазначено слічим у протоколі огляду місця події.
Слідчим зазначено, що слідів гальмування та слідів шин не виявлено.
На фото-таблиці чітко визначено, що напроти повороту на грунтову дорогу дорожня розмітка преривчаста.
Протоколом огляду автомобіля форд зазначені основні ушкодження, як от ліва та права фари, обидва передніх крила.
На фототаблиці до цього протоколу чітко зображені ушкодження автомобіля Форд.
Тому суд вважає, що основні елементи як схеми ДТП так і протоколів огляду місця події, огляду автомобілів, слідчим зображені.
Тому підстав для виключення цих документів зі складу доказів суд не вбачає.
Інші доводи обвинуваченої суд також не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються дослідженими письмовими доказами та неодноразово повторюють позицію захисника.
Відповідно до ст. 89 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи вищевказані досліджені судом докази по кримінальному провадженню, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними, а сукупність зібраних доказів - достатніми та взаємозв`язаними між собою, тому покладає їх в основу обвинувального вироку.
Приписами ст. 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Частиною 1 ст. 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Частиною 2 ст. 93 КПК України встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Суд, оцінюючи вищевказані докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до висновку про належність, допустимість та достовірність вказаних вище доказів, а їх сукупність є достатньою для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Суд вважає доведеним, що ОСОБА_9 27.04.2013, о 10:10 годин, на автодорозі Одеса - Южне, в напрямку м. Одеси, керуючи автомобілем Форд-Фокус , реєстраційний номер № НОМЕР_1 в порушення:
- п.2.3 б) та 14.6.a), згідно яких п. 2.3 б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;
- п. 14.6 а). Обгін на перехресті заборонено; дорожні розмітки 1.1 та 1.7 ПР, якими позначено перехрестя з дорогою на соковий завод здійснювала обгін транспортних засобів.
В цей час на вказаній автодорозі Одеса - Южне, в напрямку міста Одеси рухався автомобіль ЗАЗ ТФ699П, реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 , який на Т-образному перехресті з дорогою до сокового заводу, розташованому на 46 км зазначеної автодороги, біля с. Сичавка Комінтернівського району Одеської області, позначеному дорожніми розмітками 1.1 і 1.7 Правил дорожнього руху, які об?єктивно були помітні учасникам руху, включив сигнал лівого повороту та почав здійснювати поворот ліворуч, в напрямку сокового заводу.
Порушення правил безпеки дорожного руху ОСОБА_9 виразилося в тому, що вона, керуючи автомобілем, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміну, на Т-образному перехресті автодороги Одеса-Южне з дорогою на соковий завод яка позначено дорожніми розмітками 1.1 і 1.7 Правил дорожнього руху, здійснюючи обгін автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_16 допустила з ним зіткнення.
В результаті чого, порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 призвело до спричинення потерпілому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходився в якості пасажира на задньому сидінні в автомобілі ЗАЗ, тілесних ушкоджень, а саме: закритий лінійний перелом лівої тім?яної кістки з підапоневротичною гематомою в тім?яній ділянці зліва, які, згідно висновку судової медичної експертизи № 276 від 28.10.2013, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Також порушення правил безпеки дорожного руху ОСОБА_9 призвело до спричинення потерпілій ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка знаходилася в якості пасажира на задньому сидінні в автомобілі ЗАЗ, тілесних ушкоджень, а саме: закрита черепно-мозкова травма: забій головного мозку легкого ступеня, лінійний перелом правої тім?яної кістки, субдуральна гематома в правій тім?яно-скроневої області, забита рана в тім?яно-потиличної області справа, подапоневротична гематома в правій тім?яно-скроневої області, які, згідно висновку судової медичної експертизи № 275 від 28.10.2013, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 200 від 23.01.2014, дії водія автомобіля Форд Фокус ОСОБА_9 регламентувалися вимогами п. 14.6 ПДР та дорожньої розмітки 1.1 та 1.7 ПДР, згідно з якими їй був заборонений обгін транспортних засобів, що рухалися попереду, в тому числі й автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_16 . 
Належним виконанням вказаних вимог ОСОБА_9 мала технічну можливість запобігти ДТП.
Суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_9 за частиною 2 статті 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Щодо призначення міри покарання суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Згідно з п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Суд, керуючись ст. 65 КК України, при призначені покарання обвинуваченій, враховує ступінь тяжкості скоєного нею кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно класифікації кримінальних правопорушень, передбаченій ст. 12 КК України (в редакції ЗУ 5460-VI (5460-17) від 16.10.2012,), ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину.
Суд враховує особу обвинуваченої ОСОБА_9 , саме те, що вона не судима, має вищу освіту, офіційно працевлаштована, одружена, за місцем реєстрації проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.
У відповідності до ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.
При призначенні ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та конкретні обставини його скоєння, а саме вік потерпілих, які на момент кримінального правопорушення були малолітніми у віці 7 та 5 років, приймаючи до уваги внутрішній страх цих діток, від пережитого ДТП, наслідки для психічного та фізичного здоров`я дітей, цінність суспільних відносин на які вчинено посягання - безпека дорожнього руху, а також життя та здоров`я особи, негативні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень малолітніх, дані про особу обвинуваченої, вказані вище, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, та приходить до висновку про призначення ОСОБА_9 покарання в межах санкції статті інкримінованої їй кримінального правопорушення, а саме у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Крім того, враховуючи викладене, суд вважає, що при обранні ОСОБА_9 міри покарання у виді позбавлення волі, можливо застосувати дію ст. 75 КК України, з виконанням покладених на неї обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, оскільки її виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
На думку суду саме такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів.
В той же час, суд враховує, що вищезазначене кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинила 27.04.2013.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України на час вчинення цього діяння передбачала, що вчинення вказаного злочину карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України на час вчинення цього діяння передбачала, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.
Положення ч. 2 ст. 49 КК України вказують, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду.
У матеріалах кримінального провадження відомості про вчинення ОСОБА_9 інших кримінальних проваджень відсутні, не було надано таку інформацію і прокурором в судовому засіданні.
Так, враховуючи, що інкриміноване ОСОБА_9 кримінальне правопорушення вчинено 27.04.2013, а п.4 ч. 1 ст. 49 КК України встановлює граничний строк для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, десять років, при цьому жодних даних про перебування обвинуваченої в рамках даного кримінального провадження у розшуку у зв`язку з ухиленням від органу досудового слідства чи суду, або вчинення нею нового злочину, матеріали судової справи не містять, то строк притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України, вважається таким, що сплив 27.04.2023.
Разом з тим, під час судового розгляду, після того, як судом було роз`яснено обвинуваченій ОСОБА_9 право на закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України, остання категорично відмовилася від закриття провадження та звільнення її від відповідальності з вказаних підстав, наполягала на продовженні судового розгляду.
У постанові від 12 листопада 2019 року Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального у справі № 566/554/16-к, провадження № 51-2110км19 зазначено, що якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і, на підставі частини 5 статті 74, статті 49 КК, може звільнити від нього засудженого. Звільнення від покарання на наведеній підставі (ч. 5 ст. 74 КК України) застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до статті 49 КК України. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину або виправдання. Тоді суд, за наявності підстав, визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та частини 5 статті 74 вказаного Кодексу.
Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.
За таких обставин, враховуючи, що за наслідками судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання, разом з тим, станом на день винесення даного вироку, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України строки давності за вказане правопорушення сплили, а тому ОСОБА_9 має бути звільнена від покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
Суд не приймає до уваги позицію сторони обвинувачення щодо не призначення обвинуваченій ОСОБА_9 покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строку давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, оскільки єдиною підставою не призначати винуватій особі покарання є випадки, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. 
Саме в такому разі, за наявності відповідних підстав, суд повинен постановити обвинувальний вирок і звільнити особу від покарання без його призначення.
Під час судового розгляду судом не встановлено таких підстав відносно обвинуваченої ОСОБА_9 .
Вказана позиція узгоджується у постановах колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2025 року (справа № 635/5475/21, провадження № 51-2701км23), від 05 червня 2025 року (справа № 754/11506/21, провадження № 51-815км25)
2.5.Цивільні позови.
Судом встановлено, що представник потерпілих ОСОБА_13 скористалася наданим їй правом та пред`явила в межах даного кримінального провадження цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, просила стягнути з обвинуваченої майнову шкоду в розмірі 20000 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн. 
Потерпілим ОСОБА_16 (правонаступником якого є потерпіла ОСОБА_13 ), також заявлено цивільний позов у сумі 103650,27 грн., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
У ході вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Так з матеріалів кримінального провадження убачається, що автомобіль марки Ford Focus р/н НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_9 був застрахований у ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », що свідчить про те, що зазначений транспортний засіб страховик прийняв на страхування на випадок заподіяння шкоди третім особам під час ДТП за його участю.
Згідно з пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).
Статтею 1194 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п. 1.4); наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах ІНФОРМАЦІЯ_15 та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах (п. 1.5); власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п. 1.6); забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (п. 1.7).
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди в передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
З огляду на викладене цивільний позов представника потерпілих ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_16 (правонаступником якого є потерпіла ОСОБА_13 ) підлягає залишенню без задоволення, оскільки позов не пред`являвся до страхової компанії про відшкодування завданих збитків.
Натомість суд звертає увагу, що потерпіла (рівно як і діти, які досягли такого віку, коли вони можуть представляти свої інтереси в суді першої інстанції особисто), мають право звернутися з вимогою до страхової компанії для виплати матеріальної та моральної шкоди, та, у випадку, недостатності суми покриття збитків та завданої моральної шкоди, вимоги слід пред`явити до особи, яка ці збитки та шкоду завдала. 
Вказана позиція узгоджується із постановою Верховного суду від 26.10.2023 у справі № 362/5844/1, провадження № 51-1396км23.
Водночас, цивільний позов прокурора Комінтернівського району Одеської області про стягнення з ОСОБА_9 на користь КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » витрат на лікування потерпілої дитини ОСОБА_14 у розмірі 2933,23 грн. підлягає задоволенню, оскільки ці витрати підтверджені належними доказами, зокрема судом досліджений відповідний розрахунок бухгалтерії лікарні на загальну суму 2933,23 грн., який стороною захисту не спростований.
Доводи сторони захисту про те, що представник лікарні не приймав участі в судовому засіданні судом відхиляються, оскільки саме прокурор представляв інтереси позивача за цим позовом.
Доводи того, що цивільний позов прокурора в інтересах лікарні у справі відсутній, які заявлені в судових дебатах стороною захисту, спростовані матеріалами справи, зокрема такий позов наявний у справі, сама обвинувачена отримала цей позов разом із обвинувальним актом, про що свідчить надана нею розписка від 19.01.2015 року, яка наявна у матеріалах справи.
Судом надається оцінка доводам обвинуваченої, що цивільний позов вона не отримувала.
Зокрема, суд звертає особливу увагу, що цивільні позови потерпілих ОСОБА_16 проти ОСОБА_9 , та ОСОБА_13 як законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_14 проти ОСОБА_9 були подані цивільними позивачами безпосередньо до суду першої інстанції саме 28.01.2025 року.
Про отримання цих цивільних позовів обвинуваченою ОСОБА_9 в матеріалах справи міститься розписка від 16.02.2015 року.
Тобто, обвинувачена ОСОБА_9 помилково вважала, що нею цивільний позов прокурора в інтересах КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » не був отриманий. 
Надаючи оцінку доводам того, що прокурор не наділений повноваженнями представлення інтересів лікарні в судовому процесі, суд звертає особливу увагу на таке:
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно із частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частин першої, третьої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України.
Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 2 Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день.
Пунктом 3 Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.
Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я (пункт 4 Порядку).
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 07 липня 1995 року № 11 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" судам роз`яснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується, згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. 
До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.
У цій справі, прокурор в інтересах держави в особі КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » звернувся до суду з позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих дітей від кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції вважає, що особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої відповідно до статті 1206 ЦК України.
Наведене узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2019 року у справі № 450/1335/15-ц (провадження № 61-33915св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 295/2579/17 (провадження № 61-33266св18).
При цьому суд вважає доцільним надати оцінку, чому саме за позовами потерпілих має відповідати (з початку) страхова компанія, а за позовом прокурора в інтересах лікувального закладу відповідає саме особа, яка заподіяла шкоди (обвинувачена).
Зокрема, суд звертає увагу, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. 
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Враховуючи викладене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. 
При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1345цс15.
Підстав для відступу від цієї правової позиції суд першої інстанції не вбачає.
Доводи сторони захисту про те, що у справі взагалі відсутня заява лікарні про визнання цивільним позивачем, суд першої інстанції вважає помилковими, та звертає увагу на таке:
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобовязаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Частина 2 ст. 214 КПК України передбачає, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 5 КПК України Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обовязки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається памятка про процесуальні права та обовязки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у звязку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно до п.10 ч. 1 ст. 56 КПК України Протягом кримінального провадження потерпілий має правона відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст. 61 КПК України Цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, предявила цивільний позов. 2. Права та обовязки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. 3. Цивільний позивач має права та обовязки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення. Цивільний позивач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень потерпілому.
Обовязковою умовою визнання особи цивільним позивачем є пред`явлення в кримінальному провадженні цією особою цивільного позову.
Інших процесуальних документів, таких як винесення постанови слідчим чи прокурором або ухвали суду про визнання особи цивільним позивачем, закон не вимагає.
Отже, саме з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду особа стає учасником процесу та набуває прав, передбачених ст. 61 КПК України.
Доводи про не відповідність цивільного позову вимогам процесуального закону не можуть слугувати підставою для відмови у позові, а могли стати підставою для залишення цивільного позову без руху.
Протягом усього часу розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції сторона захисту подібних клопотань не заявляла. 
2.6. Судові витрати
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України визначає, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Як вбачається з матеріалів справи, процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертних досліджень в даному кримінальному провадженню складають 1706,10 грн.
Водночас, суд звертає увагу, що правила кримінального процесуального закону не містять регулювання порядку розподілу процесуальних витрат у випадку ухвалення судом рішення у зв`язку зі звільненням особи від основного та додаткового покарання у зв`язку із закінченням строку давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.
Верховний Суд виснував правову позицію, сформульовану в постанові ІНФОРМАЦІЯ_16 у складі ВС, викладену у постанові від 12.09.2022 у справі №203/241/17 (провадження №51-4251кмо21), відповідно до якої якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, то процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.
У вищевказаній постанові Об`єднана палата ККС ВС дійшла висновку про те, що важливого значення у механізмі розподілу процесуальних витрат за проведення експертиз у кримінальному провадженні набуває питання про те, хто призначав експертизу та за чиєю ініціативою вона проводилася, а також те, чи входить проведення експертизи до сфери службових обов`язків залученого експерта, чи є експерт співробітником державних експертних установ.
Процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 
1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 
2) залучення експерта саме стороною захисту.
Враховуючи те, що ініціатором проведення експертного дослідження у цьому кримінальному провадженні був саме орган досудового розслідування, суд першої інстанції приходить до висновку, що згідно з приписами ч. 2 ст. 122 та ст. 124 КПК України, витрати на проведення експертизи в розмірі 1706,10 грн. не підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_9 та покладаються на державу.
2.7 Речові докази
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України. 
2.8 Запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження.
В рамках даного кримінального провадження, відносно ОСОБА_9 застосовувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, але строк його дії сплив. 
Клопотання про обрання запобіжного заходу до суду не подавалися та відповідно судом не розглядалися, підстав для застосування запобіжного заходу не вбачається.
Арешт накладений на автомобіль Ford Focus, р/н НОМЕР_3 , ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_12 від 02.06.2015 року в якості забезпечення цивільного позову поданого представником - адвокатом ОСОБА_46 в інтересах потерпілих - малолітніх ОСОБА_25 та ОСОБА_47 , - скасувати, оскільки у задоволенні цивільного позову відмовлено у повному обсязі.
3. Резолютивна частина.
На підставі викладеного, керуючись ст.12, 49, 50, 65, ч.5 ст.74, 100, 124,125 КК України, ст. 371-373, 374, 615 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за даним вироком з випробуванням, якщо протягом 3 (трьох) років іспитового строку ОСОБА_9 не вчинить нового кримінального правопорушення (злочину).
Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_9 від основного та додаткового покарання у зв`язку із закінченням строку давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_13 - законного представника малолітніх дітей ОСОБА_15 , ОСОБА_14 проти ОСОБА_9 та цивільний позов ОСОБА_16 (правонаступником якого є ОСОБА_13 ) проти ОСОБА_9 , про стягнення моральної та матеріальної шкоди залишити без задоволення.
Роз`яснити, що ОСОБА_13 (рівно як і діти, які досягли такого віку, коли вони можуть представляти свої інтереси в суді першої інстанції особисто), мають право звернутися з вимогою до страхової компанії для виплати матеріальної та моральної шкоди, та, у випадку, недостатності суми покриття збитків та завданої моральної шкоди, вимоги слід пред`явити до особи, яка ці збитки та шкоду завдала. 
Цивільний позов прокурора в інтересах КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » - задовольнити повністю, та стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_17 на користь КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » код ЄДРПОУ НОМЕР_8 витрати на лікування потерпілої ОСОБА_14 у розмірі 2933,23 грн.
Процесуальні витрати на залучення експертів (експерта) в розмірі 1706,10 грн. віднести на рахунок держави.
Арешт накладений ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_12 від 02.06.2015 року на автомобіль Ford Focus, р/н НОМЕР_3 , червоного кольору, 2011 р.в., - скасувати.
Речові докази відсутні.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Доброславський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
В умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя 	ОСОБА_2