П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/10640/24 
Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Дмитро Миколайович 
Суддя-доповідач: Смілянець Е. С. 
04 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Смілянця Е. С. 
суддів: Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» про стягнення санкцій та пені, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, звернулось в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи", в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 222039,71 грн.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 09.06.2025 позов задовольнив.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що перевіркою поданої до відділення Фонду державної звітності Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік, спеціалістами сектору забезпечення зайнятості та соціального захисту осіб з інвалідністю виявлена заборгованість зі сплаті адміністративно-господарських санкцій Товариством з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" перед відділенням Фонду, у розмірі 217771,32 грн за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві у 2023 році, термін сплати яких минув 15.04.2024 та 4268,39 грн пені станом на 16.04.2024, яка обчислюється виходячи з 120% річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Так, згідно з розрахунком сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу працюючих у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" за 2023 рік склала 40 осіб (а.с.4).
Кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю для роботодавців, у яких працює 26 осіб і більше (03-02), одиниць - 1 особа (а.с.4).
Отже, позивач вважає, що відповідач із числа середньооблікової кількості штатних працівників, що склала 40 осіб, повинен був працевлаштувати 2 (дві) особи з інвалідністю - штатного працівника облікового складу за рік, тоді як фактично не працевлаштував особи з інвалідністю, тобто встановлений Законом норматив не виконав у кількості двох робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - штатних працівників облікового складу за 2023 рік, передбачений частиною 1 статті 19 Закону не виконало у кількості 2 (двох) робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю.
Розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягали сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік згідно з квитанцією від 07.03.2024 був розміщений в електронному кабінеті роботодавця (а.с.5).
Порушення термінів сплати штрафних санкцій тягне за собою нарахування пені на суму заборгованості по сплаті штрафних санкцій в розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день її прострочення, включаючи день сплати (частина 2 статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-XII Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (далі - Закон №875-ХІІ).
Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" не сплатило адміністративно-господарські санкції до 15.04.2024, Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів на підставі наведеної норми нарахувало пеню у розмірі 4268,39 грн (а.с.6).
У визначені законом строки Товариство з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" адміністративно-господарські санкції та пеню не сплатило, що спонукало Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернутись з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
За змістом статті 18 Закону №875-XII відповідач, як фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю, зобов`язана виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, частиною 2 статті 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною 1 статті 20 Закону №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Слід також зазначити, що відповідно до частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону №875-XII. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону №875-ХІІ.
У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.
Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Відповідно до отриманої від Пенсійного фонду України інформації, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю здійснює розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 Закону №875-ХІІ.
Розрахунок адміністративно-господарських санкцій виконується в автоматизованому режимі без втручання працівників Фонду, для усіх роботодавців, що дозволяє здійснювати аналіз реалізації вимог законодавства щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю.
Розрахунок адміністративно-господарських санкцій у вигляді РDF-файлу за електронним підписом керівника (заступника керівника) територіального відділення Фонду надсилається до електронного кабінету роботодавця на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України (п.4 Порядку надсилання розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 10.03.2023 №14-1 та наказом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю від 10.03.2023 №17, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 15.03.2023 за №456/39512).
Наказом Міністерства економіки України від 12.04.2022 №827-22, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.05.2022 за №565/37901 затверджено Порядок подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
Цей Порядок визначає механізм подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
При цьому, підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з iнвaлiднicтю якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність таких осіб, відмови від працевлаштування на підприємстві, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 у справі №811/693/17, від 06.03.2018 у справі №825/695/17, від 21.05.2020 у справі №520/3919/19, від 03.08.2023 у справі №120/4975/22.
Як встановлено судом першої інстанції перевіркою поданої до відділення Фонду державної звітності Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік, спеціалістами сектору забезпечення зайнятості та соціального захисту осіб з інвалідністю виявлена заборгованість зі сплаті адміністративно-господарських санкцій Товариством з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" перед відділенням Фонду, у розмірі 217771,32 грн за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві у 2023 році, термін сплати яких минув 15.04.2024 та 4268,39 грн пені станом на 16.04.2024, яка обчислюється виходячи з 120% річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Натомість, в матеріалах справи відсутня «подана до відділення Фонду державна звітність Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік», з якої нібито суд першої інстанції встановив наявність у Відповідача заборгованості зі сплаті адміністративно-господарських санкцій.
Слід також відмітити, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних обставин.
Так, до позову Позивач долучив лише 3 документа:
1) розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, який складено безпосередньо Позивачем;
2) квитанцію від 07.03.2024 про направлення вказаного розрахунку до електронного кабінету Позивача;
3) розрахунок пені.
Жодних інших документів матеріали справи не містять.
По-друге, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що: «...згідно з розрахунком сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу працюючих у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" за 2023рік склала 40 осіб (а.с.4).
Кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю для роботодавців, у яких працює 26 осіб і більше (0302) одиниць -1 особа (а.с.4).
Отже, відповідач із числа середньооблікової кількості штатних працівників, що склала 40 осіб, повинен був працевлаштувати 2 (дві) особи з інвалідністю - штатного працівника облікового складу за рік, тоді як фактично не працевлаштував особи з інвалідністю, тобто встановлений Законом норматив не виконав у кількості двох робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - штатних працівників облікового складу за 2023 рік, передбачений частиною 1 статті 19 Закону не виконало у кількості 2 (двох) робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю.
Розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягали сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік згідно з квитанцією від 07.03.2024 був розмішений в електронному кабінеті роботодавця (а.с.5).
Порушення термінів сплати штрафних санкцій тягне за собою нарахування пені на суму заборгованості по сплаті штрафних санкцій в розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день її прострочення, включаючи день сплати (частина 2 статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-XII Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (далі - Закон №875-ХІІ).
Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Новоград-Волинські шляхи" не сплатило адміністративно-господарські санкції до 15.04.2024, Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів на підставі наведеної норми нарахувало пеню у розмірі 4268,39грн (а.с,6)...».
Отже, з оскаржуваного рішення видно, що висновок суду першої інстанції про те, що Відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - штатних працівників облікового складу за 2023 рік, передбачений частиною першою статті 19 Закону, у кількості 2 (двох) робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю, ґрунтується виключно на підставі складеного безпосередньо Позивачем розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій.
Інші докази Позивачем не надавались та в матеріалах справи відсутні.
В свою чергу, відповідно до положень частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (частина друга статті 19 Закону).
Згідно з приписами частини шостої статті 19 Закону, Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію:
- про працевлаштованих осіб з інвалідністю;
- про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;
- необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.
Однак, в матеріалах справи відсутня інформація, подана Пенсійним фондом України Позивачу в порядку частини шостої статті 19 Закону щодо Відповідача, а саме:
- інформація про працевлаштованих Відповідачем осіб з інвалідністю;
- інформація про створення Відповідачем робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;
- нформація, необхідна для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування Відповідачем осіб з інвалідністю відповідно до нормативу.
При цьому, Позивач на 3 аркуші адміністративного позову вказує, що: «...Відповідно до Реєстру роботодавців щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, який надійшов від Пенсійного фонду України виявлено, що ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ" у 2023 році не виконало норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю, у кількості 1 (одного) робочого місця та самостійно не сплатило адміністративно-господарські санцїї у розмірі 217 771, 32 грн. в строк до 15.04.2024 року...».
Проте, знову ж таки, відповідний Реєстр работодавців щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, який надійшов від Пенсійного фонду України, Позивач не надав до суду.
Крім того, відповідно до частини дванадцятої статті 19 Закону, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.
У зв`язку з цим, слід дійти висновку, що підставою для складання Позивачем розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, є дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.
Однак, в матеріалах справи відсутні дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, на підставі яких Позивач дійшов висновку про те, що Відповідач нібито не забезпечив виконання у попередньому році нормативу робочих місць, як правової підстави для подальшого складення Позивачем відповідного розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій.
По-третє, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що, цитуємо: «...яквстановлено судом, відповідач протягом 2023 року не подавав жодного звіту за формою № 3-ПН про створення робочих місць для осіб з інвалідністю. Тобто не створював робочих місць для осіб з інвалідністю.
Отже, наявні всі підстави для застосування до відповідача передбаченої відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій за не виділення та не створення робочих місць для осіб з інвалідністю, тобто за не виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості двох робочих місць...».
Проте, вказаний висновок суд першої інстанції є жодним чином необґрунтованим та свідчить лише про безпідставну згоду суду першої інстанції з доводами Позивача, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
По-четверте, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що: «...суд вважає правильним проведений Фондом розрахунок адміністративно-господарських санкцій, застосованих до відповідача...».
Однак, зазначений розрахунок не підтверджений іншими документами, які містили б об`єктивні обставини допущення Відповідачем порушення норм законодавства, зокрема, інформацію, яка надійшла від Пенсійного фонду України щодо Відповідача, а також дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності щодо Відповідача.
Отже, оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 2 КАС України, одними з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є: верховенство права; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з ясування всіх обставин у справі.
Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі розкрито у статті 9 цього ж Кодексу, частина четверта якої передбачає, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Для цього суд наділений повноваженням постановляти ухвалу про витребування доказів за власною ініціативою (частина третя статті 80 КАС України), а будь - яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду (частина шоста цієї ж статті).
При цьому, Верховний Суд неодноразово викладав у своїх постановах висновки щодо застосування вищезгаданих норм права, зокрема, зазначав, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 813/2442/16).
А у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 804/3730/15 Верховний Суд відзначав, що норми статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи, і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № П/811/118/17.
Закріплені у вищезазначених нормах процесуального права положення кореспондуються з приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин першої, третьої та четвертої якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (яким стаття 2 цього ж Кодексу визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень).
При цьому в нормах процесуального закону чітко зафіксований перелік питань, які вирішує суд при ухваленні рішення, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України).
Також, Кодекс у статті 246 вимагає зазначати у мотивувальній частині рішення обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (пункт 1 частини четвертої цієї статті)
Адміністративний суд повинен з ясувати, чи достатньо наявних у справі доказів для правильного вирішення справи й, у разі необхідності, запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, надати суду додаткові докази, яких, на думку суду, не вистачає, а у відповідних випадках, з метою повного і всебічного з`ясування усіх обставин у справі та ухвалення законного та обґрунтованого рішення по суті спору, вжити усі передбачені процесуальним законом заходи з метою виявлення і витребування доказів, у тому числі з власної ініціативи, надати їм належну оцінку в порядку статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, відобразити відповідні мотиви у судовому рішенні, як того вимагають норми статті 246 цього Кодексу.
За змістом оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення адміністративно-господарських санкцій, виходячи лише з того, що Відповідачем не було подано доказів, які б підтверджували дотримання, встановленого чинним законодавством, нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.
Водночас, суд першої інстанції не встановив, якими доказами мають обґрунтовуватись наведені Позивачем доводи щодо вищезазначених обставин, не перевірив того, чи існують такі доказі взагалі та у кого вони перебувають, чи були вони подані, а якщо ні - то суд повинен був вжити усіх передбачених законом заходів для їх виявлення та витребовування, у тому числі з власної ініціативи.
Крім того, суд першої інстанції також мав би установити чи був наявний у матеріалах справи обсяг доказів достатнім для повного і всебічного з`ясування обставин у справі, що розглядається та ухвалення в ній законного та обґрунтованого судового рішення по суті спору.
Однієї лише констатації неподання Відповідачем доказів щодо обставин, які охоплюються предметом доказування у справі, без вжиття належних та передбачених процесуальним законом заходів для офіційного, повного і всебічного з`ясування обставин у справі, у тому числі з виявлення і витребування відповідних доказів, недостатньо для висновку стосовно обґрунтованості адміністративного позову.
Зміст оскаржуваного рішення засвідчує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов лише у зв`язку з неподанням Відповідачем доказів щодо обставин, якими обґрунтовувались підстави заявлених у цій справі вимог по суті спору (без зазначення яких саме доказів не подано), не дотримався закріплених у законі принципів (засад) адміністративного судочинства й не вжив належних та передбачених процесуальним законом заходів для офіційного з`ясування обставин у справі, у тому числі щодо виявлення і витребування відповідних доказів.
Таким чином, суд першої інстанції, за відсутності належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів безпідставно погодився з усіма доводами Позивача та задовольнив його позов, на підставі одного лише розрахунку, що складений самим же Позивачем.
При цьому, суд першої інстанції не переконався чи є обґрунтованим вказаний розрахунок, не витребував у Позивача первинні документи, що стали підставою для складення Позивачем вказаного розрахунку, для їх безпосереднього дослідження та надання їм оцінки.
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до Податкового розрахунку сум, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також нарахованого Єдиного внеску (4 ДФ), кількість працевлаштованих осіб на ТОВ «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 мала наступний вигляд:
-кількість працевлаштованих в першому кварталі - 32 осіб;
-кількість працевлаштованих в другому кварталі - 40 осіб;
-кількість працевлаштованих в третьому кварталі - 45 осіб;
-кількість працевлаштованих в четвертому кварталі - 42 осіб.
За 1 квартал 2023 року було подано уточнюючий Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого Єдиного внеску, та уточнюючу Відомість про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, де вказано працівника ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який має інвалідність, а саме в уточнюючій Відомості в графі 8 «Код категорії ЗО» вказано код 2, тобто «працююча особа з інвалідністю», згідно з Додатком 1 до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4.
Підтвердженням, що вказані документи прийнято, є квитанція з реєстраційним номером 9385686248.
За 2 квартал 2023 року також було подано уточнюючий Податковий розрахунок та уточнююча Відомість про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за 2 квартал 2023 року, де вказано працівників ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), які мають інвалідність, а саме в уточнюючій Відомості в графі 8 «Код категорії ЗО» вказано код 2, тобто «працююча особа з інвалідністю», згідно з Додатком 1 до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4.
Підтвердженням, що вказані документи прийнято, є квитанції з реєстраційними номерами 9385696872, 9385697684.
Також було подано уточнюючий Податковий розрахунок та уточнююча Відомість про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) за 3 квартал 2023 року, де було вказано працівників ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), які мають інвалідність, а саме в уточнюючій Відомості в графі 8 «Код категорії ЗО» вказано код 2, тобто «працююча особа з інвалідністю», згідно з Додатком 1 до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4.
Підтвердженням, що вказані документи прийнято, є квитанції з реєстраційними номерами 9385725165. 9385721323.
Подані з урахуванням всіх вимог чинного законодавства України вищевказані уточнюючі розрахунки та уточнюючі відомості про нарахування заробітної плати (доходу, податкові грошового забезпечення) за 1, 2 та 3 квартал 2023 року безпідставно не було враховано Позивачем.
Відповідно до наказу Відповідача № 21 від 04.10.2021 призначено на посаду (прийнято на роботу) машиніста крана автомобільного ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ). Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК ОСОБА_1 призначено ІІІ групу інвалідності.
Відповідно до наказу Відповідача №17 від 05.10.2020 призначено на посаду (прийнято на роботу) підсобного робітника ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ). Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК ОСОБА_3 призначено ІІІ групу інвалідності. Згідно з наказом Відповідача № 9 від 31.07.2023 ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) звільнено з посади підсобного робітника з 31.07.2023.
Відповідно до наказу Відповідача № 12 від 27.06.2023 призначено на посаду (прийнято на роботу) дорожнього майстра ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ). Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК ОСОБА_2 призначено ІІІ групу інвалідності. Згідно з наказом Відповідача № 26 від 04.12.2023 ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звільнено з посади майстра дорожнього з 04.12.2023.
Відповідно до наказу Відповідача № 21 від 27.11.2023 призначено на посаду (прийнято на роботу) водія автотранспортних засобів ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ). Згідно з Пенсійним посвідчення № НОМЕР_5 ОСОБА_4 призначено ІІІ групу інвалідності. Згідно з наказом Відповідача № 3 від 02.06.2025 ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звільнено з посади водія автотранспортних засобів з 02.06.2025.
Підтвердженням роботи вказаних працівників в 2023 році в ТОВ «НОВОГРАД- ВОЛИНСЬКІ ШПЛЯХИ» є Відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (4ДФ) (ідентифікаційні номери зазначених працівників, зазначені у звітності).
Звітність за 2023 рік подана в установленому порядку до Пенсійного фонду України та наявна у вказаного органу.
Отже, в 2023 році у ТОВ «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» працювало 4 особи з інвалідністю і як наслідок Відповідачем дотримано норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленими положенням статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а відомості зазначені в позові не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наданими доказами.
При цьому, враховуючи, що Відповідачем виконано вимоги, передбачені чинним законодавством України, щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та повідомлення про це було направлено компетентним органам, у ТОВ «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» був відсутній обов`язок подавати до Державної служби зайнятості форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії).
Вищевказане свідчить, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; недоведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
У зв`язку з цим, рішення Житомирського окружного адміністративного суду у цій справі є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОГРАД-ВОЛИНСЬКІ ШЛЯХИ» задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю відмовити.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.