Справа № 420/449/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А. розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду у якому просить скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач) № 121630011336 від 23.05.2025 року, стосовно відмови у призначенні пенсії Позивачці та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 16.05.2025 року та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок - НОМЕР_1 в АТ "А - БАНК", з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мотивуючи це тим, що представник позивача 16.05.2025 року звернувся до ГУ ПФУ в Львівській області заявою про призначення пенсії у зв`язку з досягненням пенсійного віку, проте оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у цьому було відмовлено, на підставі буцімто відсутності необхідного стажу для призначення пенсії та відсутності місця реєстрації в Україні. У відповідь на вищевказану відмову, 19.06.2025 року представником Позивачки було направлено Відповідачу звернення у якому звернено увагу Відповідача, що трудова книжка містить запис про зміну прізвища Позивача та додатково до заяви було додано копію свідоцтва про шлюб Позивачки.
За результатами розгляду заяви про призначення пенсії з врахуванням доданих документів, 11.07.2025 року через оператора поштового зв`язку "Укрпошта" Позивач отримала поштове відправлення, а саме лист Відповідача №18676-17718/Ф-02/8-1500/25 від 04.07.2025 року, яким він відмовив у зарахуванні стажу Позивачки та вказав додатковою причиною відмови у призначенні пенсії - відсутність місця проживання в Україні. Тобто, всупереч вже встановленим преюдиціальними рішеннями судів фактів та поданим Позивачкою документів, Відповідач і листом від 04.07.2025 року вигадав нові підстави для відмови Позивачці у призначенні пенсії з чим вона не згодна.
Ухвалою суду від 12.01.2026 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, За наслідками розгляду заяви та наданих документів 23.05.2025 Головним управлінням винесено рішення № 121630011336 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст 26 Закону № 1058 за відсутністю страхового стажу 15 років.
Позивач на обліку в Головному управлінні не перебуває та пенсію не отримує.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховані періоди:
навчання з 01.09.1967 по 19.02.1970 згідно диплому від 28.02.1970 серії НОМЕР_2 , оскільки відсутній документ про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».
роботи згідно трудової книжки від 01.04.1970, оскільки відсутній документ про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Записи в трудовій книжці не можна визнати такими, що належать позивачу.
Таким чином, підставою для незарахування до стажу періодів роботи та навчання стало відсутність підтвердження зміни прізвища, тобто відсутність офіційного документа, який юридично пов`язує ці прізвища.
Відповідно до вимог законодавства, до страхового стажу можуть бути зараховані лише ті періоди навчання та трудової діяльності, які підтверджені належними документами та однозначно ідентифікують особу.
Разом з тим, документи, що підтверджують зміну прізвища позивача (свідоцтво про шлюб або інший офіційний документ), до Пенсійного фонду не подані.
У зв`язку з відсутністю документів, Головне управління не має можливості підтвердити, що документи, оформлені на різні прізвища, належать одній і тій самій особі.
Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено що ОСОБА_1 1949р.н. 16.05.2025 року звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до якої додала копії: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, закордонний паспорт, ОСОБА_4 (свідоцтво, атестат) про навчання, заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк), доручення, трудова книжка. 
Заява за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та його рішенням №121630011336 від 23.05.2025 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності страхового стажу 15 років.
У рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховані періоди:
- навчання з 01.09.1967 по 19.02.1970 згідно диплому від 28.02.1970 серії НОМЕР_2 . оскільки відсутній документ про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».
- роботи згідно трудової книжки від 01.04.1970, оскільки відсутній документ про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення № 121630011336 від 23.05.2025 р. (далі-Рішення) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, за відсутністю страхового стажу 15 років.
За наявним документами заявниця не має право на пенсійну виплату'.
Представник позивача 19.06.2025 року подав до відповідача лист до якого додав копію свідоцтва про шлюб, на яке відповідач 11.07.2025 року надав відповідь вих. № 18676-17718/Ф-02/8-1500/25 яким вказав на вже прийняте рішення від 23.05.2025 року , та зазначив, що для визначення права на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 необхідно звернутись до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру), з оригіналами наступних документів: паспортом громадянина України, документом про підтвердження місця реєстрації/проживання, реєстраційним номером облікової картки платника податків, свідоцтвом про шлюб, яке долучено до Вашого звернення, та заяву з банківськими реквізитами.
Або подати заяву дистанційно через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України використовуючи кваліфікований електронний підпис (КЕП).
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням позивач звернулась до суду з позовом.
Джерела права та висновки суду.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частина 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 26 Закону № 1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;
Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За частиною 2 статті 27 Закону № 1058-IV, за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
Відповідно до п. «а» ст. 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п. 23, 24 Порядку № 637, документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).
Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи (служби) є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.
Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.
Аналогічна правова позиція міститься у п. 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018 року по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18).
- Відповідач як підставу для відмови у зарахуванні періоду: з 01.09.1967 по 19.02.1970 згідно диплому від 28.02.1970 серії НОМЕР_2 , зазначив відсутність документу про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 »;
- Періоду роботи згідно трудової книжки від 01.04.1970, зазначив відсутність документу про зміну прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».
Згідно титульного аркуша трудової книжки від 01.04.1970р. на ньому напроти прізвища « ОСОБА_2 » міститься допис прізвища « ОСОБА_3 » та над ним надпис, про те що він зроблений на підставі паспорта НОМЕР_3 та «брачного свидетельства серия НОМЕР_4 » та стоїть печатка підприємства.
Також відповідачем визнається, що вже після прийняття оскаржуваного рішення представником позивача було надано копія свідоцтва про укладення шлюбу позивачем з чоловіком та змінена прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » від 06.03.1970р. 
Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"
Згідно абзаців четвертого та п`ятого пункту 1.8 розділу І Порядку №22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).
Згідно вказаних положень Порядку для працівників пенсійного фонду встановлений алгоритм роботи із заявами який складається з 1) перевірка документів, та в разі відсутності певних документів повідомити заявника про його/їх відсутність, та запропонувати надати його у встановлений строк; 2) в разі наявності необхідних документів призначити пенсію; 3) в разі надходження у 3-и місячний строк відсутніх документів прийняти рішення за результатом аналізу отриманих документів про призначення або відмову у призначенні пенсії.
Та як встановлено судом відповідач не повідомляв позивача про необхідність надати документ на підтвердження зміни прізвища вказаного у трудовій книжці, чим порушив право позивача своєчасно надати відсутній документ для призначення пенсії, чим штучно створив умови для відмови у призначенні пенсії. 
Водночас із наданого суду копії свідоцтва про одруження серія НОМЕР_5 (запис про які міститься на титульному аркуші трудової книжки) ОСОБА_5 уклала 06.03.1070 року шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 » 
Суд зазначає, що у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.
З огляду на встановлені судом обставини та докази, суд дійшов до висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено у зарахуванні періодів роботи позивача вказаних у трудовій книжці від 01.04.1970 року та дипломі до страхового стажу.
За п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно п. 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Враховуючи вказані вимоги Порядку № 22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
У даному випадку відповідно до матеріалів справи, спірне рішення про відмову в призначення пенсії прийнято саме Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення від 23.05.2025 року №1216300113366.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
В постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення ефективного правосуддя та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном ефективне правосуддя, що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Суд встановив протиправні дії з боку відповідача щодо не зарахування періодів до страхового стажу позивача, а тому для повного та ефективного захисту права позивача вважає необхідним поновити його порушене право шляхом зобов`язати повторно розглянути заяву позивача та зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи вказані у трудовій книжці позивача від 01.04.1970 та дипломі НОМЕР_2 від 28.02.1970р.. 
Щодо позовних вимог зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 16.05.2025 року, то суд враховує наступне.
При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.
З урахуванням наведеного, вимога позивача про зобов`язання відповідачів призначити пенсію за віком починаючи з 16.05.2024 є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, а тому не підлягає задоволенню.
Також не підлягають задоволенню вимоги зобов`язати відповідача здійснювати виплату пенсії з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, які є передчасними. 
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Отже, правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачу відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн.
Враховуючи, що позов задоволено судом частково, то відповідно до ст.139 КАС України за рахунок відповідача слід повернути позивачу судові витрати по справі у розмірі 605,60грн.
Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №154950005225 від 22.03.2024 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.05.2025 року та зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи вказані у трудовій книжці позивача від 01.04.1970 та період навчання вказаний у дипломі НОМЕР_2 від 28.02.1970р.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розміру 605,60грн.
Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_6 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна. 83) код ЄДРПОУ 20987385.
Суддя Іванов Е.А