П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/694/25	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року (суддя Малих О.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 23.04.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И В:
24.01.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому позивач просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року №472-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору забезпечення відомчого контролю Головного управління ДПС у Миколаївській області;
- стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 46665,08 грн, починаючи з 27.12.2024 року по дату набрання законної сили судового рішення в даній справі, на користь ОСОБА_1 ..
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування поданої скарги апелянт посилається на те, що в мотивувальній частині рішення суд встановив наступне: - 22.11.2024 позивачу було направлено Попередження; - одночасно з цим (тобто також 22.11.2024), позивачу запропоновано переведення на посади (тобто надано Пропозицію); - згідно до наказу Відповідача №472-о, державна служба позивача припинена та він звільнений з посади з 23.12.2024 року. Між тим, додані до позову письмові докази свідчать про наступне: - Попередження було вручено позивачу 26.11.2024 (додаток 2 до позову) – тобто фактично на 5 календарних днів пізніше, ніж це встановлено судом І інстанції; - Пропозицію було вручено позивачу 10.12.2024 (додаток 3 до позову) – тобто не одночасно, а фактично на 18 календарних днів пізніше, ніж це встановлено судом І інстанції; - згідно до наказу відповідача №472-о, державна служба позивача припинена та він звільнений з посади з 26.12.2024 (додаток 1 до позову) – тобто фактично на 4 календарні дні пізніше, ніж це встановлено судом І інстанції. 
В подальшому тексті рішення суд зазначив дійсну дату звільнення – 26.12.2024, але мотивуючи своє рішення в частині можливості переведення на іншу посаду продовжує оперувати періодом часу у "34 календарні дні", що також не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, судом констатуються як юридичний факт дії (та й ще з наведенням їх мотивації з боку позивача), про які позивач не заявляв у власних процесуальних документах.
Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення / ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст.283 КАС України щодо розгляду термінових справ.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ГУ ДПС від 19.05.2021 року №418 "Про визначення переможців конкурсів на зайняття посад державної служби категорії "Б" Ковширіна М.М. призначено на посаду завідувач сектору відомчого контролю.
18.07.2024 року постановою Кабінету Міністрів України №832 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", а саме: змінено граничну чисельність працівників територіальних органів ДПС: з 22572 на 19281, та скорочення чисельності працівників ДПС на 3291 осіб у територіальних органах ДПС.
Відповідно до наказу ГУДПС від 08.11.2024 року №62-ф "Про введення в дію переліку №1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області" внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу (штатний розпис на 2024 рік ГУ, затверджений в.о. Голови ДПС України Тетяною Кірієнко від 08.11.2024 року) у ГУ ДПС відбулось скорочення посад державної служби, зокрема, завідувача сектору забезпечення відомчого контролю ГУ ДПС, яку обіймав ОСОБА_1 .
26.11.2024 ОСОБА_1 ознайомлено з Попередженням про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та наступне звільнення.
10.12.2024 ОСОБА_1 під підпис запропоновано переведення на посади:
- головного державного інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;
- головного державного інспектора відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;
- головного державного інспектора відділу трансферного ціноутворення ГУ ДПС у Миколаївській області; 
- головного державного інспектора Первомайського відділу податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області.
Наказом Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 №472-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 26 грудня 2024 року з посади завідувач сектору відомчого контролю Головного управління ДПС у Миколаївській області у зв`язку із скороченням чисельності і штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Миколаївській області, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу".
Вважаючи наказ про звільнення протиправним ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про його скасування.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що при звільнення позивача відповідачем в повному обсязі виконано вимогу, передбачену ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу".
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (далі – Закон №889-VIII)
Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пункт 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, серед іншого, є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Цією ж статтею Закону №889-VIII визначений порядок дій суб`єкта призначення у разі припинення державної служби, у тому числі, внаслідок скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, згідно з яким суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (частина 3 статті 87 Закону №889-VIII).
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю (абзац 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII).
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац 3 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII).
Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється лише коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади або у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Аналогічний висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції від 23 лютого 2021 року) викладений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 12 жовтня 2023 року у справі №380/10238/21, від 02 листопада 2023 року у справі №380/9055/22 та від 31 березня 2025 року у справі №360/48/23, від 04 серпня 2025 року у справі №540/7297/21, від 07 серпня 2025 року у справі №280/9117/23.
При цьому, застосоване в частині третій статті 87 Закону №889-VIII словосполучення "відсутня можливість запропонувати відповідні посади" свідчить про об`єктивну неможливість пропонування посад, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року в справі №320/13326/23.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Приписи частини третьої статті 87 Закону №889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.
Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону №889-VIII.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 березня 2025 року по справі №360/48/23.
Верховний Суд у постанові від 30 січня 2025 року по справі № 640/26300/19 зазначив, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.
Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.
Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.
Тобто, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.
Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від 08.11.2024 №62-ф "Про введення в дію переліку №1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області" внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу (Штатний розпис на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області, затверджений в.о. Голови ДПС України Тетяною Кірієнко від 08.11.2024) у ГУ ДПС у Миколаївській області відбулось скорочення посад державної служби, зокрема, завідувача сектору забезпечення відомчого контролю ГУ ДПС у Миколаївській області, яку обіймав ОСОБА_1 .
У зв`язку з цим, відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу", ОСОБА_1 було попереджено та ознайомлено під підпис 26.11.2024 про наступне звільнення з посади завідувача сектору забезпечення відомчого контролю ГУ ДПС у Миколаївській області не раніше, ніж через 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням. 
Позивачем не заперечується, що 10.12.2024 ГУ ДПС у Миколаївській області було запропоновано йому переведення на інші посади.
Станом на 26.12.2024 згоди на переведення на одну із запропонованих посад від ОСОБА_1 не надходило, тому позивача було звільнено із займаної посади.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем в повному обсязі виконано вимогу передбачену ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII щодо надання пропозиції про переведення на іншу рівнозначну посаду, але переведення не відбулося в наслідок відсутності згоди на таке переведення від самого позивача.
Посилання апелянта на те, що відповідачем запропоновано переведення його на інші посади не одночасно із попередження про припинення державної служби колегія суддів вважає не достатніми для визнання протиправним наказу про звільнення, з наступних міркувань.
Зазвичай порушення процедури ухвалення адміністративного акта призводить до його дефектності (ultra vires action - invalid act). Однак, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Деякі процедурні вимоги необхідно розглядати не як вимоги до акта, а як вимоги до органів, уповноважених його приймати. Тому порушення процедури прийняття акта, яке не впливає на зміст акта, само собою не повинно спричиняти правових наслідків для його дійсності, якщо інше прямо не передбачено законом.
Суд наголошує, що скасування акта має бути виправданим лише тоді, коли процедурне порушення суттєво вплинуло на зміст акта або порушило основоположні права сторін. Таке скасування не може легалізувати сутнісні порушення, якщо рішення суб`єкта владних повноважень: відповідає визначеним законом завдання (функціям) такого суб`єкта, має легітимну ціль та законодавство не містить імперативних заборон або наслідків недотримання таких процедур (пункт 48 постанови Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 400/4409/21).
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Повертаючись до обставин даної справи, колегія зазначає, що, по-перше, позивачем визнається, що ГУ ДПС у Миколаївській області було запропоновано йому всі наявні вакантні посади, тобто Головним управлінням було виконано обов`язок по працевлаштуванню позивача.
По-друге, станом на день звільнення ОСОБА_1 згоди на переведення на одну із запропонованих посад не надав.
По-третє, позивач не обґрунтовує протиправність свого звільнення через те, що несвоєчасно запропоновані посади унеможливи надати згоду на переведення на одну із запропонованих посад.
Наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що запропонування переведення на інші посади не одночасно із попередження про припинення державної служби в даному випадку не вплинули на кінцевий результат (звільнення), а тому не можуть бути достатньою підставо для поновлення роботі.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом, під час звільнення позивача, Головним управлінням ДПС у Миколаївській області: - було взято до уваги факт притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу ГУ ДПС у Миколаїській області від 28.11.2024 №46-ДС "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 " (оголошено догану за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків актів органів державної влади, наказі (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих в межах їхніх повноважень); - було забезпечено позивачеві можливість залишитись на роботі.
Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено невідповідність спірного наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року №472-о критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Апеляційна скарга позивача не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували вищевикладені висновки і давали підстави вважати інакше.
У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У аналізованій ЄСПЛ справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ керувався тим, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А. Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов