ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/2171/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. головуючий (доповідач), Кібенко О.Р., Студенець В.І., 
за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
позивача - не з`явились,
відповідача - Сідєльнікова А.В.,
третьої особи-1 - не з`явились,
третьої особи-2 - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 (головуючий - Принцевська Н.М., судді - Богатир К.В., Поліщук Л.В.) в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 77 630 452,06 грн
у справі №916/2171/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"
до Акціонерного товариства "Одесагаз",
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
1. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,
2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України",
про стягнення 946 865 495,56 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі також - ТОВ "ГК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства "Одесагаз" (далі - АТ "Одесагаз") про стягнення 946 865 495,56 грн, у тому числі: основний борг у сумі 618 684 448,67 грн, пеня у розмірі 86 256 057,84 грн, три проценти річних у сумі 39 076 931,54 грн, інфляційні втрати 202 848 057,51 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" в частині оплати за спожитий газ.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
3. Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 04.07.2017 №880 ТОВ "ГК "Нафтогаз України" здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.
4. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №917-р від 22.07.2020 ТОВ "ГК "Нафтогаз України" визначено постачальником "останньої надії" строком на три роки як переможця конкурсу.
5. Постановою НКРЕКП №3011 від 24.12.2019 прийнято рішення про видачу ліцензії з транспортування природного газу Товариству з обмеженою відповідальністю " Оператор ГТС України " (далі ТОВ "Оператор ГТС України") на право провадження господарської діяльності з транспортування природного газу.
6. АТ "Одесагаз" здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу в межах території міста Одеси та Одеської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації Оператора ГРМ, відповідно до постанови НКРЕКП від 29.06.2017 №841 "Про видачу ліцензії на розподіл природного газу АТ "Одесагаз" та від 31.05.2019 №920 "Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 29.06.2017 №841".
7. 22.11.2021 позивачем було направлено відповідачу лист, в якому було зазначено, що з 01.11.2021 ТОВ "ГК "Нафтогаз України" є постачальником газу для забезпечення потреб АТ "Одесагаз" як постачальник "останньої надії" (далі, але не виключно ПОН). Підключення до ПОН було здійснено автоматично, шляхом приєднання до публічного договору, у зв`язку з відсутністю в АТ "Одесагаз" точок у Реєстрі споживачів іншого постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС. Разом із даним листом було направлено акти приймання-передачі, та зазначено про необхідність повернення одного з них протягом трьох днів з моменту підписання.
8. У матеріалах справи наявний Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії".
9. Пунктом 2.1 вказаного Типового договору передбачено, що Постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а Споживач зобов`язується своєчасно сплачувати Постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, які визначені договором.
10. Відповідно до пункту 2.2 Типового договору обов`язковою умовою для постачання природного газу Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу або Оператором ГТС договору транспортування природного газу (для прямих споживачів).
11. Згідно з пунктом 3.1 Типового договору постачання природного газу Споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора транспортної системи днем початку постачання в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи.
12. Відповідно до пункту 4.1 Типового договору постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою Постачальником на своєму сайті. Така ціна визначається Постачальником відповідно до розділу VI Правил постачання. Нова ціна є обов`язковою для Сторін з дня, наступного за днем її оприлюднення Постачальником на власному сайті.
13. 10.12.2021 позивачем було складено рахунок на оплату (природний газ) №36027 за розрахунковий період 1-30 листопада 2021 року на загальну суму 192 200 204,05 грн, який, згідно з наявними в матеріалах справи документами, було направлено відповідачу 06.01.2022 та отримано ним 11.01.2022.
14. 12.01.2021 позивачем було складено рахунок на оплату (природний газ) №2675 за розрахунковий період 1-31 грудня 2021 року на загальну суму 426 557 566,85 грн, який, згідно з наявними в матеріалах справи документами, було направлено відповідачу 19.01.2022 та отримано ним 24.01.2022.
15. 19.05.2022 позивач звернувся до відповідача із вимогою №119/4.3 6308-2022 про сплату заборгованості за спожитий газ, в якій зазначав, що за умовами Типового договору ТОВ "ГК "Нафтогаз України" взяло на себе зобов`язання постачати АТ "Одесагаз" як Споживачу природний газ, а останнє як Споживач взяло на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість природного газу відповідно до діючих цін. Товариство належним чином виконує свої зобов`язання, натомість поставлений природний газ на загальну суму 1 263 171 393,62 грн станом на 19.05.2022 зі сторони АТ "Одесагаз" залишився неоплаченим.
16. 15.11.2022 ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося із адвокатським запитом до ТОВ "Оператор Газотранспортних систем", в якому просило надати інформацію щодо фактичних обсягів споживання природного газу, зокрема АТ "Одесагаз" код ЕІС- код 56X250000000001K в період з 01.11.2021 по момент надання відповіді.
17. В матеріалах справи наявна відповідь ТОВ "Оператор Газотранспортних систем" за листом №ТОВВИХ-22-12812 від 25.11.2022 на адвокатський запит ТОВ "ГК "Нафтогаз України" від 15.11.2022, у якому зазначено, що згідно з абзацом 4 пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493 (далі Кодекс ГТС), кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один EIC-код. Ідентифікація споживачів в інформаційній платформі здійснюється виключно за присвоєними ЕІС-кодами.
18. Як додаток до відповіді було надано витяги з інформаційної платформи стосовно інформації щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X250000000001K в період з 01.11.2021 по 30.11.2021 та в період з 01.12.2021 по 30.12.2021.
19. Із вказаних витягів споживача з ЕІС-кодом 56X250000000001K вбачається, що в період з 01.10.2021 по 31.12.2021 було закріплено за постачальником - ТОВ "ГК "Нафтогаз України".
20. Також, вбачається, що остаточна алокація відборів споживача з ЕІС-кодом 56X250000000001K за період з 01.11.2021 по 30.11.2021 встановлена в розмірі 4 921 218, 86 м3.
21. Остаточна алокація відборів споживача з ЕІС-кодом 56X250000000001K за період з 01.12.2021 по 30.12.2021 встановлена в розмірі 8 698 791, 06 м3.
22. У листі №119/4.1-3503-2022 від 21.02.2022 "Щодо постачання природного газу постачальником "останньої надії" ТОВ "ГК "Нафтогаз України" зазначало, що оператор ГРМ не може посилатися на відсутність підписаного двостороннього договору в обґрунтування відсутності договірних відносин. Договірні відносини з постачальником "останньої надії" в даному випадку виникають автоматично, у разі якщо оператор ГРМ самостійно не закупає природний газ в достатній кількості для покриття фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі. Договір постачання між ПОН і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу ГТС. Це правило діє і у разі, коли природний газ постачається не звичайному споживачу, а оператору ГРМ. ТОВ "ГК "Нафтогаз України" не уповноважена здійснювати перевірки чи погодження при включенні споживача до реєстру постачальника "останньої надії".
23. У відповідь на вищезазначений лист позивача, АТ "Одесагаз" направило лист №04/110 від 18.02.2022 "Щодо деяких питань врегулювання взаємовідносин". В цьому листі, окрім іншого, відповідачем було повторно зазначено про те, що АТ "Одесагаз" не може бути споживачем природного газу, який постачається постачальником "останньої надії", відтак Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" не може бути використаний в господарській діяльності Оператора ГРМ для забезпечення покриття виробничо-технологічних витрат, оскільки ним регулюються виключно взаємовідносини між постачальником "останньої надії" та Споживачем.
24. ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до АТ "Одесагаз" з листом №119/4.1-16739-2022 від 06.10.2022, зі змісту якого вбачається, що ТОВ "ГК "Нафтогаз України" зазначало про необхідність термінового підписання актів звіряння розрахунків та первинних документів за період з 01.11.2021 по 28.02.2022, пов`язаного з необхідністю ТОВ "ГК "Нафтогаз України" подати до НКРЕКП документи, які б могли відповідати абзацу тринадцятому статті 1 у Законі від 29.07.2022 №2479-ІХ Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу. 24.10.2022 відповідачем було підписано та повернуто позивачу документи, на виконання вимог Закону №2479-ІХ.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
25. Господарський суд Одеської області рішенням від 27.03.2025 у справі №916/2171/24 у задоволенні позовних вимог відмовив в повному обсязі.
26. Рішення мотивовано таким:
- оскільки, за твердженням позивача, Оператором ГТС об`єми природного газу, спожитого відповідачем, автоматично включено до портфеля постачальника "останньої надії" - позивача і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії", в зв`язку з наявністю заперечень відповідача про те, що Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" може бути використаний в господарській діяльності Оператора ГРМ, суд вважає за доцільне, в межах даної справи, з метою дотримання принципу правової визначеності, надати правову оцінку запереченням відповідача щодо укладення договору та безпосередньо оцінити обґрунтованість стягнення грошових коштів за природний газ з відповідача як споживача портфеля постачальника "останньої надії", що цілком кореспондується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 по справі №522/1528/15-ц;
- аналізуючи положення чинного законодавства та установчого документу АТ "Одесагаз", Оператор ГРМ є самостійним та окремим суб`єктом правовідносин, що виникають при постачанні, транспортуванні, розподілі та споживанні природного газу. Такий суб`єкт не є кінцевим споживачем природного газу, не використовує природний газ з метою постачання його до споживачів, а, зокрема, здійснює його розподіл у відповідних обсягах від газотранспортної мережі постачальника природного газу до кінцевих споживачів, на підставі укладених зі споживачами договорів розподілу газу. Враховуючи викладене, автоматичне включення ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" АТ "Одесагаз" в Реєстр споживачів постачальника "останньої надії" як споживача природного газу є помилковим та таким, що не відповідає правовим засадам функціонування ринку природного газу;
- неправомірність таких дій та помилковість віднесення відповідача до споживачів постачальника "останньої надії" підтверджується умовами самого Типового договору, а саме пунктом 2.2, яким безпосередньо передбачено, що обов`язковою умовою для постачання природного газу Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу або Оператором ГТС договору транспортування природного газу (для прямих споживачів);
- вищенаведені обставини роблять неможливим дотримання з боку відповідача умов пункту 2.2 Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", оскільки укладення АТ "Одесагаз" як споживачем з самим собою як з оператором ГРМ договору розподілу природного газу, є взаємовиключним. Як і відсутні підстави для укладення договору транспортування природного газу з Оператором ГТС, як то передбачено для прямих споживачів;
- оскільки при здійсненні своєї господарської діяльності як оператора ГРМ АТ "Одесагаз" не використовує природний газ в якості сировини, тобто для виготовлення кінцевої продукції, не має ліцензій та, відповідно, не здійснює господарську діяльність з постачання (продажу) природного газу до споживачів, в тому числі побутових споживачів, та з урахуванням досліджених норм законодавства, що регулюють засади функціонування газового ринку України, суд доходить висновку, що АТ "Одесагаз" у листопаді, грудні 2021 року не міг виступати у правовідносинах з ТОВ "ГК "Нафтогаз України" як споживач природного газу постачальника "останньої надії" за Типовим договором, в зв`язку з чим даний договір не може вважатись укладеним;
- оскільки відповідно до наведених законодавчих норм відповідач не міг виступати у правовідносинах з ТОВ "ГК "Нафтогаз України" як споживач природного газу постачальника "останньої надії" та він не виявив свою волю на вчинення вказаного правочину, до набуття відповідачем обумовлених цивільних прав та обов`язків даний правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином відповідачем не набуті, а правовідносини за ним - не виникли;
- підсумовуючи викладене, суд вважає, що відсутність мети споживання відповідачем природного газу за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії", за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та, за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину;
- ураховуючи все вищевикладене, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, позиції учасників справи та положення законодавства, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ "ГК "Нафтогаз України" до АТ "Одесагаз" про стягнення вартості 13 620 0009,92 м3 природного газу за період 01.11.2021 - 30.12.2021, з підстав необґрунтованості та безпідставності, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
27. Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 19.01.2026 рішення Господарського суду Одеської області від 27.03.2025 у справі №916/2171/24 - скасував. Позов задовольнив частково, стягнув з АТ "Одесагаз" на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз України" заборгованість у загальній сумі 869 235 043,50 грн, у тому числі: основний борг у сумі 618 684 448,67 грн, пеню 8 625 605,78 грн, три проценти річних у сумі 39 076 931,54 грн, інфляційні втрати 202 848 057,51 грн. В іншій частині позову відмовив. Стягнув з АТ "Одесагаз" на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз України" судові витрати, а саме 847 840 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви.
28. Постанова апеляційного суду мотивована таким:
- судова колегія зазначає, що відповідач може бути споживачем в розумінні Закону України "Про ринок природного газу" та Правил постачання природного газу, та може використовувати природний газ для власних потреб, зокрема для покриття виробничо-технологічних втрат;
- відповідач жодним чином не спростував, що у спірний період він не був включений до реєстру споживачів жодного з постачальників, не надав доказів складання актів приймання-передачі природного газу від інших постачальників, а тому спожиті об`єми природного газу автоматично включені оператором газотранспортної системи до портфеля постачальника "останньої надії";
- ураховуючи відсутність у відповідача іншого постачальника в Реєстрі на інформаційній платформі та, як наслідок, відсутність підтверджених номінацій/реномінацій обсягів природного газу для покриття виробничо-технологічних втрат, судова колегія доходить висновку, що відповідача, відповідно до положень Кодексу ГТС та Правил постачання природного газу, було правомірно автоматично зареєстровано в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" щодо покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі;
- у зв`язку із закріпленням АТ "Одесагаз" як споживача за ТОВ "ГК "Нафтогаз України" як постачальника "останньої надії" між ними 01.11.2021 було укладено Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії";
- у відповідача виник обов`язок зі сплати за поставлений природний газ за листопад 2021 року на суму 192 200 204,05 грн зі строком оплати до 31.12.2021 та за грудень 2021 року на суму 426 557 566,85 грн зі строком оплати до 31.01.2022;
- матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про сплату відповідачем заборгованості за поставлений позивачем природний газ;
- у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з оплати поставленого природного газу за спірний період, судова колегія дійшла висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у загальному розмірі 618 684 448,67 грн;
- судова колегія, перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за зобов`язаннями щодо оплати за газ, спожитий відповідачем в листопаді 2021 року, за період з 01.11.2021 по 30.11.2021, та за зобов`язаннями щодо оплати за газ, спожитий в грудні 2021 року, за період з 01.12.2021 по 31.12.2021, згідно з наданим позивачем розрахунком, в загальному розмірі 202 848 057,51 грн - інфляційних втрат, 39 076 931,54 грн - 3% річних, вважає, що зазначені розрахунки є арифметично вірними та не спростовані відповідачем;
- судова колегія, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на загальну суму 86 256 057,84 грн, вважає, що він є арифметично вірним та здійснений з урахуванням облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, що відповідає умовам пункту 4.5 Типового договору;
- судова колегія зазначає, що сума нарахованої позивачем до стягнення пені (з урахуванням висновків суду щодо обґрунтованості розміру пені), разом з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, становить майже 50% суми основного боргу. Поряд з цим зменшення судом розміру неустойки свідчить про те, що зменшення розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, та жодним чином не є звільненням його від відповідальності;
- ураховуючи наведене, колегія суддів, керуючись принципами справедливості, розумності та співмірності відповідальності порушенню зобов`язання, дійшла висновку, що заявлений до стягнення розмір пені є надмірним;
- таким чином, з урахуванням установлених обставин справи, принципів справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), апеляційний господарський суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 90%, визначивши до стягнення 8 625 605,78 грн із заявлених 86 256 057,84 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи іншої сторони.
29. ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: (1) постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 у справі №916/2171/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 77 630 452,06 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог; (2) стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги.
30. Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, щодо застосування статей 551 та 625 ЦК. Також скаржник вказує на рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", яким визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості, та від 02.11.2004 №15-рп/2004 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання).
31. У касаційній скарзі позивач зазначає таке:
- зменшуючи пеню, апеляційний суд не врахував фінансового стану позивача (зазначає, що фінансова звітність позивача є загальнодоступним документом, який публікується на веб-сторінці позивача), що, у свою чергу, свідчить про неврахування апеляційним судом правових позицій Верховного Суду, відповідно до яких при визначенні можливості зменшення неустойки має братися до уваги майновий стан обох сторін;
- при зменшенні пені на 90% судом апеляційної інстанції було знівельоване саме значення пені та недотримано баланс інтересів сторін;
- матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження майнового стану відповідача. Останній взагалі не заявляв жодних клопотань про зменшення неустойки. Таке зменшення фактично було здійснено за власною ініціативою суду;
- судом апеляційної інстанції взагалі не було досліджено майновий стан позивача, а також не враховано тієї обставини, що за результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №917-р ТОВ "ГК "Нафтогаз України" визначено постачальником "останньої надії" на ринку природного газу. Інститут постачальника "останньої надії" впроваджений з метою підтримки споживачів, що залишились без постачальника;
- значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
32. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову в оскаржуваній частині залишити без змін.
33. Відповідач вважає, що висновки суду апеляційної інстанції, викладені в постанові від 19.01.2026 у справі №916/2171/24, про наявність підстав для зменшення пені, ґрунтуються на правильному застосуванні судами норм чинного законодавства України, зокрема статті 551 ЦК, та відповідають сформованій та сталій судовій практиці і висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норм матеріального права у подібних правовідносинах.
34. 03.04.2026 від АТ "Одесагаз" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №916/2171/24 до розгляду справи №420/28182/24. Заявник вказує, що результати розгляду справи №420/28182/24 матимуть преюдиційне значення для вирішення даної справи, оскільки встановлення правомірності постачання природного газу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" як постачальником "останньої надії" та віднесення цих обсягів до об`єкту оподаткування як постачальника, так і споживача, та відповідно підстав нарахування пені за невиконання зобов`язання, вплинуть на оцінку доказів у даній справі та матимуть важливе значення для її правильного вирішення.
35. 06.04.2026 від ТОВ "ГК "Нафтогаз України" надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі. Позивач вважає, що обумовлені пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК підстави для зупинення провадження у справі №916/2171/24 відсутні, у зв`язку з чим заявлене відповідачем клопотання задоволенню не підлягає.
36. У засіданні суду касаційної інстанції 08.04.2026 представник відповідача не підтримав клопотання про зупинення провадження у справі №916/2171/24 та просив його залишити без розгляду.
37. З огляду на викладене Суд дійшов висновку про залишення без розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №916/2171/24.
38. Позиція Верховного Суду.
39. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
40. Предметом позову в цій справі є вимоги про стягнення 946 865 495,56 грн, у тому числі: основний борг у сумі 618 684 448,67 грн, пеня у розмірі 86 256 057,84 грн, три проценти річних у сумі 39 076 931,54 грн, інфляційні втрати 202 848 057,51 грн.
41. Причиною звернення з касаційною скаргою стала незгода позивача з постановою апеляційного суду в частині зменшення суми пені з 86 256 057,84 грн до 8 625 605,78 грн, тобто відмова в частині стягнення 77 630 452,06 грн пені.
42. Отже, предметом касаційного оскарження є постанова апеляційної інстанції в частині розгляду вимог щодо стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме вирішення питання правомірності зменшення пені до 8 625 605,78 грн, відповідно, правомірності відмови в задоволенні цих вимог у зв`язку з їх зменшенням, а саме в частині відмови у стягненні 77 630 452,06 грн. В іншій частині зазначене судове рішення не оскаржується, а тому згідно з частиною першою статті 300 ГПК в касаційному порядку не переглядається.
43. Порушенням зобов`язання на підставі статті 610 ЦК є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
44. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК).
45. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК).
46. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
47. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина перша статті 550 ЦК).
48. Як встановив суд апеляційної інстанції, належний до сплати за умовами договору розмір пені становить 86 256 057,84 грн.
49. Установивши правомірне нарахування позивачем пені у вказаному розмірі, апеляційний суд виснував про можливість зменшення пені до 8 625 605,78 грн.
50. Частиною третьою статті 551 ЦК встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
51. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (постанова Верховного Суду від 03.12.2024 у справі №909/321/24).
52. Застосоване у статті 551 ЦК словосполучення "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21, від 22.05.2024 у справі №911/95/20, від 18.12.2024 у справі №921/320/24).
53. У постанові від 04.05.2018 у справі №908/1453/17, на неврахування висновків у якій вказує скаржник, Верховний Суд зауважив, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).
54. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі (пункт 8.22).
55. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків (пункт 8.23).
56. Водночас у пункті 8.24 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. 
57. Висновки про те, що застосування таких заходів відповідальності як стягнення неустойки має на меті забезпечити компенсаційний, а не каральний характер, містяться також у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19 та від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, на які скаржник посилається у касаційній скарзі.
58. Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
59. Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. 
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах: від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі №916/1504/22, від 03.12.2024 у справі №904/872/24, від 03.12.2024 у справі №909/321/24 тощо.
60. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК) і частини третьої статті 551 ЦК, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
61. Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК та статті 233 ГК є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
62. Вирішуючи у цій справі питання зменшення розміру пені, апеляційний суд виходив з того, що сума нарахованої позивачем до стягнення пені, разом з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, становить майже 50% суми основного боргу. Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначив, що зменшення судом розміру неустойки є проявом обмеження відповідальності боржника, та жодним чином не є звільненням його від відповідальності. З огляду на викладене апеляційний суд вказав, що, керуючись принципами справедливості, розумності та співмірності відповідальності порушенню зобов`язання, доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір пені є надмірним та зменшив його на 90%.
63. Отже, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, суд апеляційної інстанції вважав справедливим, доцільним, обґрунтованим, таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, висновок щодо можливості зменшення розміру пені на 90%.
64. При цьому апеляційний суд зауважив, що чинним законодавством не врегульований граничний розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, з огляду на що вважав, що таке питання належить вирішувати згідно із приписами статті 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
65. Крім цього, суд апеляційної інстанції врахував, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням того, що постановою апеляційного суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача основний борг, 3% річних та інфляційні втрати в повному обсязі, а також зменшено розмір неустойки на 90%, що, на думку апеляційного суду, забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача, а також відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
66. Не погоджуючись з такими висновками суду апеляційної інстанції, скаржник, серед іншого, стверджує, що зменшивши пеню на 90%, апеляційний суд не врахував, що таке зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19).
67. У контексті цих доводів Суд враховує, що в постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
68. Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
69. Крім цього, в аспекті порушеного у справі №911/2269/22 питання щодо відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК у подібних правовідносинах - у питанні зменшення судом заявленої до стягнення суми пені на 99%, Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 зазначив:
"7.42. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду. ".
70. Наведену в постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 правову позицію Верховного Суду суд апеляційної інстанції врахував, що, у свою чергу, свідчить про те, що оскаржувана постанова в частині зменшення пені узгоджується з останньою актуальною правовою позицією Верховного Суду, який виснував про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90%, 70% чи 50% тощо), до якого суд має право її зменшити.
71. Скаржник за текстом касаційної скарги жодним чином не доводить, що з урахуванням вищенаведеного, виходячи з конкретних обставин цієї справи, визначена апеляційним судом сума пені в розмірі 8 625 605,78 грн не узгоджується з компенсаційним характером неустойки, головною метою якої, як зазначалось, є саме стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, а не збагаченню кредитора за рахунок боржника.
72. Також скаржник жодним чином не спростовує висновки, що, за обставин цієї справи, визначений внаслідок зменшення розмір пені є справедливим, доцільним, обґрунтованим, таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, а також проявом балансу між інтересами кредитора та боржника.
73. Посилання скаржника на те, що при вирішенні питання про зменшення пені апеляційний суд не дослідив майновий стан сторін, Суд відхиляє, адже необхідність врахування, серед іншого, майнового стану сторін, не є виключною обставиною з якою пов`язана можливість зменшення неустойки у разі, якщо суд дійде висновку, що її розмір надмірно великий та не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.
74. Суд відзначає, що зменшення розміру неустойки підпадає під регулювання норм частини третьої статті 551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто вказана норма передбачає умови як підстави для зменшення пені і не визначає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них безвідносно до майнового стану сторін.
75. З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що в цій справі апеляційний суд, дослідивши обставини справи та реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК, дійшов цілком законних та обґрунтованих висновків про можливість зменшення розміру пені, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін, що запобігатиме настанню негативних наслідків для них.
76. Відповідно, доводи касаційної скарги про те, що зменшення судом апеляційної інстанції пені у справі №916/2171/24 було наслідком зловживання судом правом, а не реалізацією своїх дискреційних повноважень, не підтвердилися.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат.
77. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
78. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 ГПК).
79. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.
80. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
2.Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 77 630 452,06 грн у справі №916/2171/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець