ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 5016/2351/2012(18/58)(915/211/20)	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Філінюк І.Г.
суддів: Ярош А.І., Богатиря К.В. 

секретар судового засідання – Чеголя Є.О.
за участю:
ліквідатора ТОВ «ПОРТ СЕРВІС» арбітражний керуючий Пляка С.В.;
ТОВ юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності» - Гутиря М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 (повний текст складено та підписано 03.03.2025, суддя Давченко Т.М.)
у справі №5016/2351/2012(18/58)(915/211/20)
за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРТ-СЕРВІС» арбітражного керуючого Пляки С.В.
до:
1) Товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності»;
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОК-СЕРВІС»
про визнання угоди недійсною та застосування наслідків недійсності угоди
у межах справи № 5016/2351/2012(18/58) про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт-Сервіс»

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа № 5016/2351/2012(18/58) про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт-Сервіс» (далі – ТОВ «Порт-Сервіс», боржник).
Постановою господарського суду від 02.11.2017 визнано ТОВ «Порт-Сервіс» банкрутом та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Пляку Сергія Валерійовича. 
У межах справи про банкрутство Ліквідатор ТОВ «Порт-Сервіс» (позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю юридичної фірми «Центр консультацій з питань господарської діяльності» (далі – ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Док-Сервіс» (далі – ТОВ «Док-Сервіс», відповідач-2), у якій просив суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.05.2011 № 16/05/11 (далі – Договір), укладений між боржником та відповідачем-1;
- визнати недійсною угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.12.2011 (далі – Угода), ), укладену між боржником та відповідачем-1; 
- визнати право власності ТОВ «Порт-Сервіс» на несамохідний плавучий док «ПД-20»;
- застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ТОВ «Док-Сервіс» передати в натурі ТОВ «Порт-Сервіс» несамохідний плавучий док «ПД-20».
Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами укладення оспорюваних правочинів, боржник фактично безоплатно здійснив відчуження майна та взяв на себе зобов`язання без реальних майнових дій іншої сторони, що значно вплинуло на зменшення активів ТОВ «Порт-Сервіс» та в подальшому призвело до його банкрутства, оскільки таке відчуження відбулось саме у період, коли у боржника виникли обставини стійкої неплатоспроможності перед кредиторами, що свідчить про намагання боржника ухилитися від виконання грошових зобов`язань шляхом виведення активів від можливого звернення стягнення на ці активи на користь кредиторів.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 у справі №5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) позов задоволено, витребувано на користь ТОВ «Порт-Сервіс» з незаконного володіння ТОВ «Док-Сервіс» несамохідний плавучий док «ПД-20», вирішено питання розподілу судового збору.
Судове рішення обґрунтоване тим, що оспорювані правочини вчинені в період існуючих зобов`язань банкрута, а також свідчать про безоплатне відчуження майна банкрутом, оскільки відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження реальності господарських операцій щодо яких сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому таке відчуження або фактично безоплатна передача майна боржника (несамохідного плавучого доку «ПД-20») свідчить про намагання боржника ухилитися від виконання грошових зобов`язань шляхом виведення активів від можливого звернення стягнення на ці активи на користь кредиторів.
Визнаючи недійсними спірні правочини суд першої інстанції керувався тим, що укладення договору боржника поза межами «підозрілого періоду» (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію цього Кодексу, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного (господарського) законодавства.
Щодо заяв відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, місцевий господарський суд зазначив, що на позов Ліквідатора ТОВ «Порт-Сервіс» поширюється загальна позовна давність, тож на підставі частини ї статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення прав і законних інтересів.
У цьому зв`язку суд першої інстанції вважав, що обраховувати строк позовної давності необхідно саме з моменту винесення ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.02.2018 у справі № 487/6798/17, адже в цій ухвалі містяться відомості щодо обставин, які раніше не були відомі та не могли бути відомими ліквідатору банкрута, зокрема, що ціна несамохідного плавучого дока “ПД-20” становила 5 045 000,00 грн, тоді як за спірним Договором його було відчужено за ціною майже в два рази меншою (2 046 000,00 грн).
З наведеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що строк позовної давності сплинув 27.02.2021, тобто Ліквідатор ТОВ «Порт-Сервіс» звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому суд відхилив заяви відповідачів про застосування строків позовної давності.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області по справі №5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) від 27.01.2025 та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням всіх обставин справи та підлягає скасуванню з огляду на таке:
- поза увагою місцевого господарського суду залишитись обставини, які були наведені відповідачем та свідчать про пропуск ліквідатором строку позовної давності за заявленими вимогами;
- висновок суду про те, що обраховувати строк позовної давності у даному випаду необхідно саме з моменту винесення ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі № 487/6798/17 є помилковим, зокрема з тих підстав, що наявні матеріли справи свідчать про обізнаність ліквідатора про наявність спірних договорів та їх умов до прийняття вказаної ухвали;
- в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції взагалі не надано оцінку зазначеній ліквідатором підставі недійсності договору купівлі-продажу, а саме з приводу того, що угода про зарахування зустрічних однорідних вимог укладена поза межами строку для оплати за договором купівлі-продажу;
- натомість, суд першої інстанції з власної ініціативи надав оцінку дійсності/недійсності договору про відступлення права вимоги та безпосередньо наданим послугам ФОП Машкаренко С.Б. за договором на надання юридичних, маркетингових та інших послуг, без заявлення таких вимог ліквідатором та без залучення ФОП Машкаренко С.Б. в якості третьої особи по справі без самостійних вимог на стороні відповідачів;
- на думку апелянта, місцевий господарський суд також дійшов необґрунтованого висновку про ринкової вартості спірного майна;
- вважає скаржник необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з наявними матеріалами справи, доводи суду першої інстанції щодо недобросовісності останнього набувача спірного майна.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 апеляційну скаргу задоволено, рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 у справі №5016/2351/2012 (18/58) (915/211/20) скасовано, у задоволенні позову відмовлено повністю, вирішено питання розподілу судового збору.
Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчинені сторонами правочини містять ознаки фраудаторності, оскільки укладені після виникнення у боржника зобов`язання, безоплатно, що є очевидно недобросовісними діями та зловживанням правами стосовно кредиторів.
Втім, апеляційний господарський суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині визначення початку перебігу та порядку обчислення позовної давності за вимогами позивача. 
У мотивах оскаржуваного рішення в цій частині суд апеляційної інстанції виснував, що належним моментом початку перебігу строку позовної давності у цій справі є 16.05.2011 - дата укладення боржником договору купівлі-продажу майна, оскільки саме з цієї дати останній довідався або міг довідатися про порушення його права.
Зазначена постанова апеляційної інстанції була оскаржена в касаційному порядку ліквідатором ТОВ «Порт-Сервіс» арбітражним керуючим Пляка С.В. 
Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт-Сервіс» арбітражного керуючого Пляки С. В. задоволено частково.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 у справі № 5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) скасовано.
Справу № 5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) в скасованій частині направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Верховний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог процесуального закону та, неврахувавши релевантної до обставин цієї справи практики Верховного Суду, належним чином не перевірив поважності причин пропуску строку позовної давності, а також питання того, чи є подання відповідачами як недобросовісними набувачами спірного майна заяв про сплив позовної давності в аспекті зловживання відповідним правом.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для відмови у позові (через пропуск ліквідатором банкрута позовної давності та неповажність причин пропуску такого строку) в цілому є передчасним.
Рух справи у суді апеляційної інстанції. 
26.11.2025 матеріали справи №5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюк І.Г., судді Ярош А.І., Богатир К.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 прийнято справу № 5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) до провадження та розпочато апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Філінюка І.Г., судді Ярош А.І., Богатир К.В. 
Призначено розгляд справи № 5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) до розгляду на 10.02.2026 о 14:00 год.
05.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності».
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду 10.02.2026 оголошено перерву до 10.03.2026 о 13:30 год.
В судових засіданнях представник ТОВ юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності», доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав. 
Ліквідатор ТОВ «ПОРТ СЕРВІС» заперечував щодо доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші сторони у судове засідання 10.03.2026 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції. 
В провадженні Господарського суду Миколаївської області знаходиться справа про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс», порушена ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.11.2012.
Постановою Господарського суду Миколаївської області від 02.11.2017 визнано ТОВ «Порт-Сервіс» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Пляку С.В.
У межах справи про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс» ліквідатор боржника звернувся до суду із заявою (позовом) до ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» та ТОВ «ДОК-СЕРВІС» про:
- визнання недійсним Договору № 16/05/11 від 16.05.2011, укладеного між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності»;
- визнання недійсною Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.12.2011, укладеної між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності»;
- визнання право власності ТОВ “ПОРТ-СЕРВІС” на несамохідний плавучий док «ПД-20»;
- застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання ТОВ «ДОК-СЕРВІС» передати в натурі ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» на несамохідний плавучий док “ПД-20”.
Так, наявні матеріали справи свідчать про те, що 16.05.2011 між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» (Продавець) та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу №16/05/11.
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Продавець зобов`язується продати, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити ДОК «ПД-20», що є власністю Продавця.
Док, який є предметом цього Договору, належить Продавцю відповідно до Договору купівлі-продажу № 179Д від 14.12.2010, та має наступні характеристики: 1945 року побудови, порт приписки: Миколаївський морський торговельний порт, довжина 46 м., ширина 20,8 м., висота борту 8,20 м., висота надводного борту 7,2 м.
Відповідно до розділу 2 Договору вартість Доку згідно цього Договору складає 2999000,00 грн. 
Пунктом 2.2 Договору сторони домовились, що Покупець зобов`язується сплатити Продавцеві вартість Доку у строк до 21.12.2011 шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок Продавця. 
Також сторони передбачили можливість розрахунків іншими формами розрахунків передбаченими законодавством України, яка має бути оформлена додатковою угодою до цього Договору.
Відповідно до п.4.1 Договору Продавець передає покупцеві Док в стані, який існує на день передачі за актом прийому-передачі протягом 5 днів з моменту підписання цього договору з урахуванням умов, передбачених п.3.14 Договору (виконання Продавцем ремонтних робіт).
Сторони у п 4.2 домовились про передачу доку на території АСК «Укррічфлот» «Вілковська РЕБфлоту» за адресою: вул. Придунайська, 3, м. Вилково, Кілійського району, Одеської області з обов`язковим складанням акту прийому-передачі, підписаним обома сторонами.
За п. 4.4 Договору Док вважається переданим, а право власності на Док переходить від Продавця до Покупця у момент підписання Акту прийому-передачі.
Продавець гарантував, що док на момент передачі вільний від усіх обтяжень і не знаходиться під арештом чи забороною (п. 5.1).
Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків згідно цього Договору.
Реквізити сторін указані в розділі 10 Договору.
Договір підписано директором ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» Щербиною Ю.В. та директором ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» Машкаренко С.Б. та скріплено печатками підприємств.
Наступного дня після підписання цього Договору Продавець передав, а покупець прийняв несамохідний плавучий док «ПД-20» 1945 року побудови, про що сторони 17.05.2011 склали акт прийому-передачі.
21.12.2011 між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» (Продавець) та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» (Покупець) укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Відповідно до вказаної угоди сторони дійшли згоди про припинення зобов`язань строк виконання яких настав, шляхом зарахування (заліку) зустрічних однорідних вимог.
Звертаючись із заявою (позовом) до суду першої інстанції про визнання недійними вказаних правочинів позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що боржник - ТОВ «Порт-Сервіс» здійснив відчуження майна безоплатно та взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, що значно вплинуло на зменшення активів боржника та в подальшому призвело до його банкрутства.
На думку ліквідатора, спірний Договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а через вибуття майна боржника, вимоги кредиторів у справі про банкрутство не можуть бути задоволені без повернення спірного майна банкруту.
Станом на час звернення до суду з заявою про визнання правочинів недійсними, заявником було встановлено, що несамохідний плавучий док «ПД-20» згідно довідки Капітана Миколаївського морського порту № 28-02-03-34 від 09.02.2018 знаходиться у власності ТОВ «Док-Сервіс».
Разом з цим, під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки, як вважає відповідач, такий строк має починати перебіг з моменту укладення оспорюваного правочину, а саме з 16.05.2011, та відповідно сплив 16.05.2011.
В свою чергу, як вважає позивач, та виснував місцевий господарський суд, у даній справі строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки такий строк слід з моменту винесення ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі № 487/6798/17.
Джерела права та позиція Південно – західного апеляційного господарського суду.
Щодо встановлення обставин фраудаторності правочинів. 
Провадження у справі про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс» було порушено 02.11.2012, а оспорюваний правочин вчинено 16.05.2011, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», в якому умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника було врегульовано статтею 20.
Такий підхід підтверджується позицією Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13, в якій зазначено, що критерієм для застосування норм статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону України «Про відмовлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Так, відповідно до вказаної правової позиції визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.
Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до оспорюваних правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону України «Про відмовлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
В даному випадку провадження у справі про банкрутство ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» порушено 02.11.2012, а оспорюваний правочин укладено 16.05.2011, тобто більше ніж за один рік до відкриття провадження у даній справі.
Разом з тим, укладення договору боржника поза межами «підозрілого періоду» (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимо.
Поряд з викладеним, укладення боржником договору поза межами «підозрілого періоду» (у цьому випадку - одного року, що передував відкриттю справи про банкрутство), визначеного ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Колегія суддів зазначає, що визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України. 
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16 тощо.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. 
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).
У постанові від 30.01.2019 у справі №911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції. 
Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).
Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011 (913/45/20).
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах. Зокрема: у банкрутстві (ст. 20 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»), (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ; при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження") (п. 47 постанови ВС КГС від 06.10.2022 у справі №904/624/19).
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (висновки щодо застосування норм права викладені у постанові ВС КГС від 06.10.2022 у справі №904/624/19). 
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: 
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); 
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); 
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Семантичне тлумачення терміну «зловживання правом» призводить до висновку, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин (п. 43 постанови ВС КГС від 06.10.2022 у справі №904/624/19).
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір и активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною (така правова позиція викладена у постанові Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19).
Тобто за загальним правилом, фраудаторний правочин пов`язується з розпорядженням боржником належним йому майном внаслідок чого відбувається безпідставно або сумнівно зменшення його (боржника) активів, при цьому обов`язковою ознакою фраудаторного правочину є наявність майнової шкоди. 
Апеляційний господарський суд зазначає, що угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). 
Відтак, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, яка передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а вразі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.
Верховний Суд у постанові від 25.10.2023 у справі № 910/20146/20 (910/9531/22) зазначив, що у силу закону майно юридичної особи фактично є способом забезпечення майбутніх зобов`язань боржника перед третіми особами-кредиторами. 
За загальним правилом майнова сутність господарювання полягає у відносно еквівалентному обміні матеріальними цінностями задля забезпечення росту у суб`єкта господарювання виробництва товарів, надання послуг. Таким чином навмисне зменшення майнової основи суб`єкта господарювання без наявності підстав вважати, що таке зменшення буде компенсовано відносно рівним еквівалентом з боку контрагента, знижує можливість такого суб`єкта відповідати перед своїми кредиторами належним йому майном, що і виступає безпосередньою ознакою фраудаторності та її економічною сутністю. При цьому поява у майбутньому кредиторів у справі про банкрутство не впливає на економічну сутність фраудаторного правочину і не міняє фраудаторної природи такого правочину. (див. пункти 86, 87 постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (стаття 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. Діяльність у підприємницькій сфері за загальним правилом має бути спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків.
Відтак, фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками цивільних правовідносин, майнові дії боржника, які вчинені на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним, відповідна майнова дія може бути спростована в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом.
Як вже було вказано вище, за результатом укладення оспорюваного договору купівлі-продажу №16/05/11 від 16.05.2011 ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» відчужило на користь ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» власне нерухоме майно, а саме ДОК «ПД-20», вартість продажу 2999000,00 грн.
Разом цим, як вбачається з наявних матеріалів справи, та не заперечується учасниками справи, такий правочин вчинено боржником в період існуючих зобов`язань перед іншими кредиторами, а саме:
1) перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 31.08.2008 № 010/01-02/08-038, з урахуванням укладеного на забезпечення зобов`язань за цим договором договору застави від 31.03.2008 № 010/01-02/08-038;
2) перед ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» за договорами; від 01.02.2011 № 2524; від 18.02.2010 № 2420; від 01.02.2009 № 2324; від 01.02.2009 № 2324; від 18.02.2010 №2420; від 01.02.201 1 № 2524; від 01.01.2009 № Є-2; від 01.01.2009 № Т-2; за договірними листами (офертами).
Так, наявні матеріли справи не містять, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», на виконання умов договору купівлі-продажу, здійснило розрахунок за придбане майно в обсязі обумовленому сторонами. 
Тобто, боржник, який станом на час відчуження майна за спірним договором мав невиконані заповзання перед іншими кредиторами, фактично безоплатно передав ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» власне майно, за рахунок якого можливо було б погасити частково або повністю існуючу заборгованість. 
21.12.2011 між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» (Продавець) та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» (Покупець) укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Відповідно до вказаної угоди сторони дійшли згоди про припинення нижченаведених зобов`язань строк виконання яких настав, шляхом зарахування (заліку) зустрічних однорідних вимог, а саме:
- зобов`язання ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС`за договором відступлення права вимоги від 05.12.2011 №05/12 у сумі 2 999 000 грн;
- зобов`язання ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» за договором купівлі-продажу від 16.05.2011 №16/05/11 у сумі 2 999 000 грн.
Сторони підтверджують, що після підписання цієї Угоди не будуть мати будь-яких претензій в частині виконання зобов`язань, які припинені згідно з цією Угодою шляхом заліку зустрічних однорідних вимог (п. 3 Угоди).
У відповідності до наявного у матеріалах справи договору про відступлення права вимоги № 05/12 від 05.12.2011 фізична особа-підприємець Машкаренко С.Б. (первісний кредитор) зобов`язався передати ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» (новому кредитору) свої права (уступити право вимоги) по договору про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009, укладеному з метою забезпечення господарської діяльності Клієнта по будівництву несамохідної баржі для перевезення шламу з подвійним бортом та дном, 1200ДВТ (п. 1.1 договору від 05.12.2011 №05/12).
Із змісту п. 4.1 договору від 05.12.2011 № 05/12 вбачається, що фізичною особою-підприємцем Машкаренком С.Б. надані ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» послуги на суму 2999000 грн. згідно актів наданих послуг від 29.12.2009 на суму 993000 грн., від 28.01.2010 на суму 993000 грн.. від 26.02.2010 на суму 993000 грн.. від 30.03.2010 на суму 993000 грн.
При цьому, згідно з вказаним п. 4.1. договору від 05.12.2011 № 05/12 первісний кредитор був зобов`язаний передати в триденний строк з моменту підписання даного договору новому кредитору відповідну документацію, а саме договір на надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009, акти наданих послуг, письмове повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, інші документи.
05.12.2011 між ФОП Машкаренко С.Б. та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» складено та підписано акт приймання-передачі документації за договором про відступлення права вимоги № 05/12 від 05.12.2011.
Отже, у даному випадку, зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» відбулось у зв`язку з наявністю, зокрема, зобов`язання ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» за договором про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009 та договором відступлення права вимоги від 05.12.2011 №05/12 у сумі 2 999 000 грн.
Колегія суддів зазначає, що згідно з преамбулою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Колегія суддів зауважує на тому, що господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи з правової природи договору про надання послуг, обсяг та вартість наданих послуг за договором про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009 має підтверджуватись, зокрема, підписаним сторонами актом наданих послуг, оскільки саме такий акт є належним та допустимим доказом, який підтверджує виконання Договору, надання послуг та їх прийняття іншою стороною за договором.
Однак, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано, відповідних актів виконаних робіт за договором про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009.
При цьому, як вже було вказано вище, такі акти було передано від ФОП Машкаренко С.Б. до ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» у відповідності до акту приймання-передачі документації за договором про відступлення права вимоги № 05/12 від 05.12.2011.
Колегія суддів вважає, що відсутність в матеріалах справи таких актів позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно ФОП Машкаренко С.Б. було надано відповідні послуги, їх обсяг, вартість та обставини прийняття таких послуг ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», відсутність зауважень (заперечень) з приводу обсягу, вартості тощо таких послуг, які були надані ФОП Машкаренко С.Б.
Крім того, учасниками справи, зокрема ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», не надано, а наявні матеріли справи не містять інших належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про реальність господарської операції за договором про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009.
Так, зі змісту договору про відступлення права вимоги № 05/12 від 05.12.2011 вбачається, що договір про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009, був укладений між сторонами з метою забезпечення господарської діяльності Клієнта по будівництву несамохідної баржі для перевезення шламу з подвійним бортом та дном, 1200ДВТ.
Втім, жодних доказів на підтвердження того, що ФОП Машкаренко С.Б. було надано такі послуги, зокрема але не виключно, акти виконаних робіт, проект щодо будівництва, висновки та інші документи щодо будівництву несамохідної баржі для перевезення шламу з подвійним бортом та дном, 1200ДВТ, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано.
Судова колегія також відзначає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи ухвалою від 25.05.2021 встановивши необхідність у дослідженні оригіналів документів, а саме спірних договорів та додатків до них, а також усієї документації щодо виконання цих договорів та проведення за ними розрахунків; доказів на підтвердження виникнення передумов для проведення спірного зарахування зустрічних однорідних вимог (зокрема, але не виключно, доказів, доданих до супровідного листа відповідача-1 від 14.09.2020; актів наданих послуг, зазначених в акті приймання-передачі документації від 05.12.2011; договору про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009 та доказів виконання цього договору), зобов`язав відповідача-1 подати для дослідження судом наявні у нього оригінали вказаних документів.
Разом із тим, оригінали зазначених документів ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» до суду надані не були та не повідомлено про об`єктивну неможливість їх подання до суду.
Натомість ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» 30.06.2021 були подані до місцевого господарського суду пояснення, у яких висловлені заперечення щодо витребування судом таких доказів.
Щодо безпідставного витребування таких документів судом першої інстанції, ТОВ ЮФ "Центр консультацій з питань господарської діяльності" наголошує й в апеляційній скарзі. 
Однак, колегія суддів зазначає, що з огляду на вищевказані обставини, як фактично свідчать про безоплатність відчуження боржником власного майна, дослідження таких доказів є об`єктивно необхідним, оскільки надало б можливість встановити реальність господарських операцій та дійсне виконання послуг за договором. 
Окрім наведеного, як було вірно зазначено місцевим господарським судом, в у наданій позивачем копії договору від 16.05.2011 № 16/05/11, а саме п. 2.2 строк оплати визначено «до 21 грудня 2011 року» (том 1 а.с. 10-12).
Однак, у копії договору від 16.05.2011 № 16/05/11, наданій ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», зазначений пункт замінений іншим текстом: «до 31 грудня 2011 року» (том 1 а.с. 144-145).
А тому, колегія суддів не вбачає жодних процесуальних порушень у діях суду першої інстанції щодо витребування вищевказаних доказів, оскільки їх дослідження судом полягало у встановленні істини по справі, реальності та оплатності за вчиненими правочинами.
Навпаки, ухилення відповідача від надання таких доказів та не повідомлення суду про об`єктивну неможливість їх подання, свідчить про недобросовісну поведінку останнього.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності доказів на підтвердження фактичного надання ФОП Машкаренко С.Б. будь-яких послуг боржнику, останній фактично безоплатно здійснив відчуження майна ДОК «ПД-20», та взяв на себе зобов`язання без реальних майнових дій іншої сторони.
При цьому, відчуження або фактично безоплатна передача майна боржника (плавдока ПД-20) відбулася саме у період, коли у боржника виникли обставини стійкої неплатоспроможності перед кредиторами, що свідчить про намагання боржника ухилитися від виконання грошових зобов`язань шляхом виведення активів від можливого звернення стягнення на ці активи на користь кредиторів.
Судова колегія вважає, що нехтуючи зазначеним вище положеннями чинного законодавства, сторони оспорюваних правочинів знівелювали економічну доцільність таких договорів та вчинили їх на шкоду кредиторам боржника, що прямо вказує на те, що договори були вчинені з метою зменшення активів боржника без будь-якої розумної ділової мети та економічного обґрунтування на невигідних для боржника умовах. 
При укладенні договорів була відсутня економічна мета укладення оспорюваних договорів, боржник вчинив дії, спрямовані на відчуження майна, будучи достеменно обізнаним про необхідність виконання своїх зобов`язань перед кредиторами. Відтак, суд вказує, що означені договори купівлі-продажу та про зарахування зустрічних однорідних вимог були вчинені з метою зменшення активів боржника без будь-якої розумної ділової мети та економічного обґрунтування, при тому, на невигідних для боржника умовах, оскільки, за результатами такого відчуження останній не отримав жодних грошових коштів. 
Боржник, як вже було вказано вище, відчужив майно у період існування значної кредиторської заборгованості, без отримання грошових коштів за таке відчуження (безоплатно), діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредиторів, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредиторів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Судова колегія також наголошує на тому, що одним з критеріїв фраудаторності правочину є визначення контрагенту, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи).
Так, у даному випадку, як вже було вказано вище, ФОП Машкаренко С.Б. надав послуги ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» на суму 2 999 000 грн за договором про надання юридичних, маркетингових та інших послуг від 01.06.2009, а згодом відступив своє право вимоги за таким договором ТОВ ЮФ "Центр консультацій з питань господарської діяльності".
Поряд з цим, як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.2, а.с. 207) ОСОБА_1 є засновником ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності».
Після набуття ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» права власності на спірне майно на підставі вищевказаних оспорюваних правочинів, зазначеним товариством у зв`язку і реорганізацією шляхом виділення нової юридичної особи ТОВ «ДОК-СЕРВІС», 10.09.2012 складено акт передачі, за яким на баланс ТОВ «ДОК-СЕРВІС» у тому числі прийнято поточні зобов`язання - 2999 тис. грн.
16.03.2013 здійснено реєстрацію права власності плавдоку ПД-20 у Державному судновому реєстрі Миколаївського морського торгового порту за ТОВ «ДОК-СЕРВ1С», запис реєстраційного номеру 554 від 16.05.2013, про що видано свідоцтво №000771 (том 2 а.с. 222-229). 
Згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «ДОК-СЕРВ1С» є правонаступником ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «ДОК-СЕРВІС» є ОСОБА_1 (том 2 а.с. 207),.
Викладене беззаперечно свідчить про пов`язаність ФОП ОСОБА_1 з юридичними ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» та ТОВ «ДОК-СЕРВІС», оскільки такі особи мають одного кінцевого бенефіціарного власника. Наведене, на переконання суду, свідчить про цілковиту обізнаність кінцевого набувача майна про обставини, що зумовили набуття ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» права власності на майно банкрута, зокрема його вчинення безоплатно, в підозрілий період під час наявності значного розміру кредиторської заборгованості, що протирічить принципу розумності та добросовісності в господарських відносинах, та відповідно, свідчить про недобросовісність контрагента. 
Таким чином, договори купівлі-продажу та про зарахування зустрічних однорідних вимог мають ознаки фраудаторного правочинну, що вчинено на шкоду кредиторам. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що вибуття майна з володіння власника на підставі фраудаторного правочину свідчить про відсутність у нього волі на законне відчуження цього майна, оскільки за таким правочином воля власника спрямована не на правомірну реалізацію свого права власності, а на зловживання ним для досягнення неправомірної цілі - завдання шкоди кредиторам та безпідставне зменшення своїх активів. Таким чином, наявність у спірних договорів ознак фраудаторного правочину, вказує на наявність підстав визнання його недійсним за підставами його невідповідності загальним засадам цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Слід звернути увагу, у контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: «Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора».
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчиненій сторонами правочини містять ознаки фраудаторності, оскільки укладені після виникнення у боржника зобов`язання, безоплатно, що є очевидно недобросовісними діями та зловживанням правами стосовно кредиторів.
Частиною третьою статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (статті 321, 319 Цивільного кодексу України).
Одним із судових способів захисту речових прав є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. 
Так, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 Цивільного кодексу України, у частині першій якої зазначено, що в разі якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно з частиною третьої статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 № 926/1288/18, для правильного застосування положень статті 387 та пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, суду необхідно встановити: хто саме є власником чи володільцем спірного майна на момент звернення з позовом до суду; хто саме був власником майна на момент такого вибуття вказаного майна поза волею наведеної особи; яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб.
До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду. 
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). 
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).
Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. 
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц.
Вищенаведене, на переконання колегії суддів, свідчать про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог.
Щодо строку позовної давності.
За статтею 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Верховний суд направляючи справу на новий розгляд у даній справі зазначив, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив поважності причин пропуску строку позовної давності, а також питання того, чи є подання відповідачами як недобросовісними набувачами спірного майна заяв про сплив позовної давності в аспекті зловживання відповідним правом.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для відмови у позові (через пропуск ліквідатором банкрута позовної давності та неповажність причин пропуску такого строку) в цілому є передчасним.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» було подано до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.
Так, на переконання відповідача, строк позовної давності у даній справі має починати перебіг з моменту укладення оспорюваного правочину, а саме з 16.05.2011, та відповідно сплив 16.05.2014. В свою чергу, із позовом до суду позивач звернувся 26.02.2020, тобто з пропуском строку позовної давності та без зазначення обґрунтованих підстав його пропуску.
Разом з тим, ліквідатор боржника наполягав на поважності причин пропуску строку позовної давності для заявлення ним вимог про витребування спірного майна, заперечуючи проти зробленої відповідачем заяви про застосування наслідків її пропуску.
До позовних вимог про визнання недійсними договорів та витребування майна на підставі статей 203, 215, 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки (стала правова позиція Великої Палати Верховного Суду, наведена в постановах від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, від 23.01.2019 у справі № 916/2130/15, від 23.01.2019 у справі № 910/2868/16, від 08.03.2023 у справі № 904/3214/18 (922/2714/20) тощо). 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Водночас, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).
У постанові від 14.05.2025 у справі № 15/68-10(902/1563/23) Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов наступних висновків.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
При цьому позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, тому за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист лише у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. У наведених висновках Суд звертається до сталої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18, пункт 23.6) та в постанові від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44), від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача вчасно звернутись за захистом порушеного права.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами у разі пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Отже, питання щодо поважності зазначених причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.
Обов`язок позивача довести ці обставини також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.
Тому суду, з урахуванням положень статей 3, 13 ЦК України («Загальні засади цивільного законодавства», «Межі здійснення цивільних прав»), належить також оцінити добросовісність поведінки як позивача, так і відповідача (відповідачів) протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом з огляду на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язків тощо. 
Як зазначено Верховним Судом у даній справі, що строк позовної давності у цій справі за позовною вимогою ліквідатора банкрута про визнання недійсним Договору має відліковуватися саме з дати укладення цього правочину.
Колегією суддів встановлено обставини щодо:
- вибуття спірного майна з володіння власника 16.05.2011,
- спливу строку позовної давності 16.05.2014,
- звернення ліквідатором із позовом у цій справі 26.02.2020, тобто зі спливом майже 9 років та після шести років після спливу строків позовної давності.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності ліквідатором доводилось, те що:
- з моменту визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, керівництвом боржника не передавалась ліквідатору будь-яка документація підприємства, а тому ліквідатор отримував інформацію про майновий стан боржника лише від органів статистики та податкової служби, а тому отримати інформацію про реальний майновий стан боржника та вартість його майнових активів на момент початку ліквідаційної процедури не було можливим;
- ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі №487/6798/17 було встановлено обставини, які свідчать про те, що директор боржника діяв не в інтересах кредиторів;
- з названої ухвали ліквідатор також дізнався про те, що ціна майна доку ПД-20, за якою боржник його придбав 27.12.2010 становила 5 045 000 грн, в той час як за оспорюваним договором купівлі-продажу цього ж майна, його було відчужено за 2 999 000 грн.
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
При цьому позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, тому за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист лише у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. 
Як встановлено вище, перебіг позовної давності щодо заявлених позовних вимог почався 16.05.2011 та з урахуванням положень статті 267 ЦК України сплив 16.05.2014.
При цьому, на переконання колегії суддів, ані у позовні заяві, ані в інших заявах по суті справи, заявник (позивач) жодним чином, із посиланням на відповідні докази, не обґрунтував неможливість своєчасного звернення із таким позовом до суду або наявність об`єктивних, не залежних від нього обставин, як дійсно зумовили пропуск такого строку, та відповідно наявність підстав для визнання таких причин судом поважними. 
Так, потенційне визнання поважними причин пропуску заявником (позивачем) строку позовної давності на звернення із даним позовом зі спливом значного періоду (дев`ять років з моменту укладення договору та шість років після спливу строків позовної давності), без надання належних та допустимих доказів на підтвердження об`єктивної неможливості своєчасного звернення до суду, буде свідчити про порушення принципу юридичної визначеності і остаточністі, а також позбавить законного права правопорушника (відповідача) уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. 
Колегія суддів вважає, що наведені заявником (позивачем) причини пропуску позовної давності не є поважними та не можуть бути взяті судом до уваги, з огляду на наступні обставини:
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.11.2012, а постановою Господарського суду Миколаївської області від 02.11.2017 визнано ТОВ "Порт-Сервіс" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Пляку С.В.
17.05.2018 арбітражний керуючий Пляка С.В. звернувся до Господарського суду Одеської області, в межах справи про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс», з заявою про визнання договору недійним та застосування наслідків недійсності правочину (т. 2, а.с. 40-42).
В даній заяві арбітражний керуючий просив суд:
- визнати недійним Договір купівлі-продажу № 16/05/11 від 16.05.2011, укладений між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності»; 
- визнати недійсним рішення власника ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» про внесення несамохідного плавучого доку «ПД-20» до статутного капіталу ТОВ «ДОК-СЕРВІС»;
- визнати право власності ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» на несамохідний плавучий док «ПД-20»;
- застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ТОВ «ДОК-СЕРВІС» передати в натурі ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» на несамохідний плавучий док «ПД-20»;
- зобов`язати Капітана Миколаївського морського порту надати документи, на підставі яких зареєстровано право власності на несамохідний плавучий док «ПД-20» за ТОВ «ДОК-СЕРВІС»;
- зобов`язати Державного реєстратора Миколаївської міської ради надати рішення власника ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» про внесення несамохідного плавучого доку “ПД-20” до статутного капіталу ТОВ «ДОК-СЕРВІС».
Даний позов був обґрунтований тим, що правочин щодо відчуження майна, а саме купівлі-продажу № 16/05/11 від 16.05.2011, укладений між ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності», був вчинений на безоплатній основі, що підтверджується наданою ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до суду першої інстанції 05.03.2015 заявою з якої вбачається, що оплата за таким договором не здійснювалась на рахунок боржника. 
До вказаної заяви арбітражний керуючий Пляка С.В. додав, зокрема, договір купівлі-продажу № 16/05/11 від 16.05.2011 та заяву ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 05.03.2015.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.07.2018 по справі №5016/2351/2012(18/58) заяву ліквідатора ТОВ «Порт-Сервіс» від 17.05.2018 про визнання угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину – залишено без розгляду.
Крім того, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.02.2015 у межах справи №5016/2351/2012(18/58) про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс», серед іншого, зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» надати суду відомості стосовно здійснення оплати за договором купівлі - продажу плавдоку ПД-20 від 16.05.2011р. (банківську виписку чи ін.).
На виконання вимог даної ухвали, «Банк Кредит Дніпро» подано заяву від 05.03.2015 в якій повідомило про те, що оплата за договором купівлі - продажу плавдоку ПД-20 від 16.05.2011р. по рахункам відкритим в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на ім`я ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» не здійснювалась. Платежі за таким призначенням не проводились. Такі кошти на рахунок ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» не перераховувались.
Заява ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 05.03.2015 була також направлена на адресу розпорядника майна ТОВ «Порт-Сервіс».
Вищенаведене, на переконання колегії суддів свідчить про те, що саме з моменту отримання заяви ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 05.03.2015 ( т. 2 арк. спр. 40 зворот) позивач дізнався про наявність оскаржуваного договору, його зміст, а також відсутність оплати за таким договором та з цього строку вже мав безперешкодну можливість на звернення до суду з позовом та клопотанням про поважність причин пропуску строку позовної давності, тобто до березня 2018 року. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання арбітражного керуючого на те, що з моменту визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, керівництвом боржника не передавалась ліквідатору будь-яка документація підприємства, оскільки як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, арбітражний керуючий був обізнаний про наявність договору купівлі-продажу № 16/05/11 від 16.05.2011 та самостійно залучив його копію до заяви про визнання його недійсним, яка була подана до суду першої інстанції 17.05.2018. Також, як вже було вказано вище, арбітражний керуючий Пляка С.В. знав про безоплатність такого договору про що також зазначив у заяві поданій до суду першої інстанції.
Отже, не передання керівництвом боржника арбітражному керуючому відповідної документації не стало на заваді обізнаності ліквідатора про наявність оспорюваного договору та наявності підстав для визнання його недійсним. 
Щодо посилання арбітражного керуючого Пляки С.В. на обставини встановлені ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі №487/6798/17, колегія суддів зазначає таке:
Як вбачається зі змісту поданої до суду першої інстанції 26.02.2020 заяви про визнання договору купівлі-продажу №16/05/11 від 16.05.2011 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, арбітражний керуючий взагалі не посилався на наявність такої ухвали та обставини встановлені судом в такій ухвалі. 
Натомість, заява була обґрунтована лише укладенням договору про зарахування зустрічних позовних вимог поза межами строку оплати визначеного договором купівлі-продажу та наявністю заяви ПАТ “Банк Кредит Дніпро” від 05.03.2015 про відсутність оплати за таким договором. 
Судова колегія на виконання вказівок Верховного суду, викладених в Постанові від 24.09.2025 роздрукувала з ЄДРСР повний текст ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі №487/6798/17, /кримінального провадження № 12017150000000950/ ретельно її дослідила та встановила наступне:
- жодного згадування про договір №16/05/11 купівлі-продажу від 16.05.2011 (оскаржуваний договір) та про його зміст ухвала не містить;
- в описової частини Ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018, зазначено, що « ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора ТОВ «Порт-Сервіс», за попередньою змовою із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 27.12.2010 уклав з ПАТ «Укрексімбанк» цільовий кредитний договір № 62610К9 на суму 210 тис. доларів США на придбання несамохідного плавучого доку «ПД-20» (надалі – плавдок «ПД-20») згідно договору купівлі-продажу від 14.12.2010 № 179/Д, укладеного з АСК «Укррічфлот», чим збільшив загальний борг ТОВ «Порт-Сервіс» перед банком.» 
Тобто, в межах розгляду кримінальної справи, попереднім слідством встановлено, що придбання ТОВ «Порт-Сервіс» несамохідного плавучого доку «ПД-20» здійснено за рахунок кредитних коштів, за 210 тис. дол. США, що по курсу НБУ на 14.12.2010р. складало 1 669 500 грн.
Також, в ухвали вказано: « ОСОБА_2 , за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 організував підготовку та у подальшому подав до банку необхідний пакет фіктивних офіційних документів щодо успішної діяльності Товариства, створивши у представників банку уяву про стабільні фінансові показники підприємства та комерційно вигідні взаємовідносини з замовниками, а також щодо майнового забезпечення кредиту несамохідним плавдоком «ПД-20», ринковою вартістю 5 045 000,00 грн., придбаний та частково сплачений за кредитні кошти ПАТ «Укрексімбанк». Кредитна комісія ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 21.04.2011, будучи введеною в оману щодо джерела набуття власного капіталу, окупності суднобудівних контрактів ТОВ «Порт-Сервіс» і платоспроможності підприємства, звернулася з клопотанням – резюме кредитно-фінансового управління за кредитною заявкою до Великого кредитного комітету Головного офісу банку про надання ТОВ «Порт-Сервіс» відновлюваної кредитної лінії в сумі 2 млн. 500 тис. доларів США із наданням для забезпечення комерційної операції у заставу нерухомості і земельної ділянки ТОВ «Нікоавтоіндустрія» та несамохідний плавдок «ПД-20».
Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження № 12017150000000950 відносно ОСОБА_4 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366 КК України встановлено, що останній, вчинив шахрайство з фінансовими ресурсами, тобто надання завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту шляхом службового підроблення - надання Кредитної комісії ПАТ «Банк Кредит Дніпро» пакету фіктивних офіційних документів щодо майнового стану ТОВ «Порт –Сервіс», і в тому числі: щодо вартості предмету застави – несамохідного плавдоку «ПД-20» за ціною 5 045 000 грн. 
Враховуючи інформацію, яка викладена в ухвалі Заводського суду, встановити дійсну ринкову вартість плавдоку «ПД-20» на дату укладення спірного договору купівлі-продажу не можливо, під час кримінального провадження № 12017150000000950 відносно ОСОБА_4 , дійсна ринкова вартість об`єкта застави - не встановлювалась, такої інформації ухвала не містить. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу №16/05/11 від 16.05.2011, так й про підстави які свідчать про його недійсність, арбітражний керуючий дізнався не з ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі №487/6798/17, а значно раніше, з документів які були наданні ПАТ «Банк Кредит Дніпро» 05.03.2015.
Наведене в сукупності свідчить про те, що наведені позивачем в особі арбітражного керуючого Пляки С.В. обставини не є поважними причинами пропуску строку позовної давності.
Також не наведено позивачем в особі арбітражного керуючого Пляки С.В. жодних обґрунтованих підстав, як посиланням на відповідні докази, які б свідчили про об`єктивну неможливість звернення із даним позовом до суду після 05.03.2015.
Колегія суддів зауважує, що ознайомившись із ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.02.2015 у межах справи №5016/2351/2012(18/58) про банкрутство ТОВ «Порт-Сервіс», якою зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» надати суду відомості стосовно здійснення оплати за договором купівлі - продажу плавдоку ПД-20 від 16.05.2011р. (банківську виписку чи ін.) та відповіддю Банку від 05.03.2015, розпорядник майна/ліквідатор був зобов`язаний розпочати вживати заходів із розшуку та повернення майна боржника, зокрема, шляхом заявлення позовів про витребування майна від третіх осіб. 
Судова колегія зазначає, що самі по собі загальні обставини щодо існування ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2018 у справі №487/6798/17, можуть оцінюватися судом в розрізі ч. 5 ст. 267 ЦК України лише тоді, коли доведено їхній прямий, тривалий та непереборний вплив на можливість звернення до суду. Водночас у цій справі ліквідатором не підтверджено існування конкретних перешкод чи обставин, які об`єктивно утруднювали звернення з цим позовом раніше ніж у 2020 році, враховуючи, що інформацію про те, що оплата за договором купівлі - продажу плавдоку ПД-20 від 16.05.2011. по рахункам відкритим в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на ім`я ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» та ТОВ ЮФ «Центр консультацій з питань господарської діяльності» не здійснювалась, платежі за таким призначенням не проводились та такі кошти на рахунок ТОВ «ПОРТ-СЕРВІС» не перераховувались отримані позивачем у 2015 році.
Так, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав»), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325«б» та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012).
Колегія суддів підкреслює, що суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:
- по-перше, особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);
- по-друге, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
Враховуючи викладене, позивачем в особі арбітражного керуючого Пляки С.В. жодних обґрунтованих підстав, як посиланням на відповідні докази, які б свідчили про об`єктивну неможливість звернення із даним позовом до суду після 05.03.2015 не зазначено.
Колегія суддів вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення із позовними вимогами у цій справі, а наведені обставини пропуску такого строку не визнаються, та не можуть бути визнані судом обставинами, які об`єктивно перешкоджали б чи унеможливлювали звернення із такими вимогами до суду, а отже не є поважними, що відповідно до наведених приписів чинного законодавства є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Проте, при оцінці звернення відповідача до суду з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що відбулося більше 6-ти років назад, в аспекті зловживання відповідним правом як недобросовісного набувача майна, колегією суддів апеляційного суду враховується правова позиція, викладена у п. 93.4; 94.3 Постанови КГС ВС від 11.11.2011 по справі № 910/8482/18(910/4866/21), на яку звертав увагу Верховний Суд під час направлення цієї справи на новий апеляційний розгляд, відповідно до якої, до усіх матеріально правових вимог в процедурі провадження у справі про банкрутство позовна давність застосовується на загальних підставах, визначених нормами цивільного законодавства ( ст. 256-268 ЦК України). Жодної особливості для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами, заявленими в процедурі банкрутства (як за кредиторськими вимогами, так і за вимогами у спорах стороною яких є боржник і які вирішує відповідний господарських спір в межах справи про банкрутство) законом не визначено. Тому такий момент встановлюється на загальних підставах, закріплених у статті 261 ЦК України. 
Відповідно, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист, виключно у разі визнання поважності причин пропуску строку позовної давності, надавати у зв`язку з чим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги ( аналогічна позиція викладена у постановах КГ ВС від 28.01.2020 у справі ( 910/9158/16 та від 05.03.2020 у справі № 14/325/б) 
Встановлені колегією суддів під час апеляційного провадження обставини дають підстави для висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені матеріали справи, отже доводи апеляційної скарги знайшли свої підтвердження. 
Висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно із ч.ч.1, 4 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В даному випадку судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності» – задовольнити.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 по справі №5016/2351/2012(18/58)(915/211/20) – скасувати та прийняти нове рішення.
У задоволенні позову відмовити повністю. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРТ-СЕРВІС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Центр консультацій з питань господарської діяльності» 6810 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 12.03.2026.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк 

Суддя К.В. Богатир 

Суддя А.І. Ярош

Постанова ухвалена з окремою думкою судді Богатиря К.В.