ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" лютого 2026 р. Справа № 925/303/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сибіги О.М.
суддів: Тищенко О.В. 
Гончарова С.А. 

секретар судового засідання: Михайленко С.О.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.02.2026
Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд"
на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025
про залишення позову без розгляду
повний текст ухвали складено 23.12.2025
у справі № 925/303/25 (суддя Грачов В.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд"
2. Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради
3. Черкаської міської ради,
4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмайлінг" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "Прозоро. Продажі"
про визнання недійсними результатів земельних торгів та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" про залишення позову без розгляду задоволено. Залишено без розгляду позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд", Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, Черкаської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмайлінг" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Прозоро. Продажі", про визнання недійсними результатів земельних торгів та зобов`язання вчинити дії. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" 10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 90 000,00 грн відмовлено.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлений відповідачем-1 до відшкодування розмір судових витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності та пропорційності, керуючись принципом розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що справедливим та співрозмірним є стягнення з позивача на користь відповідача-1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25, 02.01.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" 100 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи, розмір витрат на професійну правничу допомогу є фіксованим та становить 100 000,00 грн, отже заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" витрати на професійну правничу допомогу є доведеними. При цьому наголосив, що позивачем не доведено неспівмірності понесених товариством витрат на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2026 матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" у справі № 925/303/25 передано на розгляд головуючому судді: Сибізі О.М.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 02.01.2026 для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" у справі № 925/303/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Ходаківська І.П., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали господарської справи № 925/303/25.
23.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 925/303/25.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 у зв`язку з перебуванням суддів Ходаківської І.П. та Владимиренко С.В. у відпустці для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги в межах справи № 925/303/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 відкрито апеляційне провадження у справі № 925/303/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 та призначено розгляд справи на 26.02.2026.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" слід залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25 залишити без змін, з наступних підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями статті 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Водночас статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частинами першою, третьою статті 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура, засади організації і діяльності якої та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.
Зазначеним приписам Конституції України кореспондує стаття 16 Господарського процесуального кодексу України, положеннями якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відтак, право на правничу допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Так, частиною 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини третьої ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За приписами ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Виходячи з аналізу наведених норм, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України регламентовано загальні правила розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, положення якої (статті) є універсальними. 
Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч. 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. 
З огляду на повноваження, що надані суду при вирішення питання про залишення позову без розгляду з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України (позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду) та зокрема те, у такому випадку суд не досліджує та не вирішує питання обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, при вирішенні питання щодо наявності підстав для про залишення позову без розгляду, судом не здійснюється оцінка наявності чи відсутності неправомірних дій учасників такої справи, а виключно аналізується процесуальна поведінка учасників судового процесу та вирішується чи залишений був позов без розгляду внаслідок реалізації позивачем свого суб`єктивного права. Вказане фактично нівелює можливість визначення з чиєї вини виник спір за позовом та, відповідно, визначення того чи дії позивача з звернення до суду з вказаним позовом були правомірні чи ні.
При цьому, сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання розподілу судових витрат, статей 129-130 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що у разі залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень ч. 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.
За частиною 5 статті 130 Господарського процесуального кодексу України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Господарський процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17) очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.
Частина 5 статті 130 Господарського процесуального кодексу України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.
Згідно з ч. 3 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Згідно зі ст. 131 Господарського процесуального кодексу України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
За статтею 132 Господарського процесуального кодексу України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) штраф. Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.
В матеріалах справи відсутні доказів того, що судом першої інстанції при розгляді даного спору постановлялися ухвали про застосування до позивача заходів процесуального примусу, як і відсутні доказів, що позивач подав завідомо необґрунтований позов, на що суд мав право реагувати ухвалою про залишення позовної заяви без розгляду.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами Господарського процесуального кодексу України.
При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Відтак, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами Господарського процесуального кодексу України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Колегія суддів відмічає, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду не може розцінюватися як зловживання процесуальними правами або як вчинення необґрунтованих дій. Навпаки, ці дії є реалізацією передбачених законом процесуальних прав, межі здійснення яких не обмежуються обов`язком позивача доводити їхню обґрунтованість.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно правових висновків Верховного Суду, для задоволення заяви про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу відповідачу необхідно довести, а суду при вирішенні питання про компенсацію таких витрат - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та - інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Разом з тим, як встановлено судом, належних та допустимих доказів на підтвердження необґрунтованості дій позивача матеріали справи не містять та відповідачем в установленому порядку не доведено, тоді як звернувшись до суду з відповідним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідерпостачбуд» реалізувало гарантоване Конституцією України власне суб`єктивне право.
При цьому, слід зазначити, що залишення позову без розгляду за заявою самого ж позивача не є свідченням того, що позов по своїй суті є необґрунтованим чи неправомірним, оскільки наведені обставини могли б бути встановлені у судовому рішенні лише за наслідками розгляду суті спору, в той час як у даній справі позов по суті не розглядався.
Поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 922/2017/17).
Подання позову у даній справі не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами.
Положення статей 2, 4, 14, 130, 191 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Ознак, визначених статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, у діях позивача апеляційним господарським судом також не встановлено.
Подання заяви про залишення позову без розгляду є саме по собі практичною реалізацією принципу диспозитивності господарського судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд.
Залишення позову без розгляду у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не свідчить про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.
При цьому, на даний час склалась різна судова практика з приводу вирішення питання компенсації витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, яку у подібних до даного випадках можливо розділити на три ланки: 1) здійснення відповідного розподілу; 2) відмова в розподілі з посиланням на відсутність незаконності дій позивача; 3) зводиться до необхідності встановлення наявності в діях позивача недобросовісності чи зловживання своїми правами.
Така протилежність зумовлена, зокрема, відмінністю розуміння, встановленого в положеннях ч. 5 ст. 130 ГПК України, терміну «необґрунтованість», а саме, будучи єдиним у висновку про те, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача в контексті застосування ч. 5 ст. 130 ГПК України, суд касаційної інстанції по-різному встановлює їх оцінку: одні вказують на те, що «очевидно, що під такими діями не можна розуміти реалізацію позивачем своїх процесуальних прав» (зокрема, постанови Верховного Суду від 23.07.2021 у справі № 910/13025/19, від 02.09.2021 у справі № 922/2568/20, від 23.12.2021 у справі № 910/16777/20), а інші: «однак, під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду» (зокрема, постанови Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17).
Також, є відмінною позиція суду касаційної інстанції відносно того чи підлягає оцінці необґрунтованість дій позивача в такому випадку через призму зловживання правами, ознаки яких визначено в ст. 43 ГПК України, зокрема: в постанові від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про розподіл судових витрат за наслідками залишення позову без розгляду (на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України), Касаційним господарським судом було вказано на не встановлення судом першої інстанції недобросовісності дій позивача в розумінні ст. 43 ГПК України; в той же час, в постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, переглядаючи розподіл судових витрат за наслідками залишення позову без розгляду (на підставі п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України), було вказано на те, що приписи ст. 43 цього Кодексу не підлягають застосуванню в якості критеріїв оцінки необґрунтованості дій позивача при вирішенні судом питання про компенсацію судових витрат відповідача в порядку ч. 5 ст. 130 ГПК України.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 357/380/20 сформульовані наступні правові висновки, які хоч і стосуються дещо іншого випадку (розподілу судових витрат за наслідками закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги) і здійснені в межах іншого судочинства (цивільного), однак за своєю суттю є близькими до вирішення спірного питання і стосуються застосування аналогічних за своїм змістом норм процесуального права:
- під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати;
- подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України;
- подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги. Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження. У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про відмову від апеляційної скарги, усвідомлюючи наслідки такої відмови, а саме згідно з частиною п`ятою статті 364 ЦПК України унеможливлення для цієї особи апеляційного перегляду судового рішення. Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги;
- тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що наведене слід розуміти таким чином, що ситуація, за якої є неможливим оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист в рамках ініційованого позивачем судового спору, а за обставин що склалися (залишення позову без розгляду з підстави, встановленої п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України) не потрібна така ознака як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець в такому випадку чітко визначив інший термін - «необґрунтованість», який є відмінним від наведених, а заявляючи про залишення позову без розгляду з наведеної підстави позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених ч. 5 ст. 130 ГПК України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для покладення на позивача обов`язку в порядку ч. 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України з компенсації понесених відповідачем витрат на оплату послуг правничої допомоги.
За приписами Господарського процесуального кодексу України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, у відзиві на позовну заяву ТОВ «Центр аукціонів «ЮА Ленд» повідомило, що орієнтовний розмір суми судових витрат становить 100 000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Центр аукціонів «ЮА Ленд» подано до суду: договір № 27 про надання правової допомоги від 09.04.2025; додаток № 1 до договору (додатковий договір від 10.12.2025); акт прийому наданих послуг від 10.12.2025.
Судом встановлено, що 09.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" (клієнт) та адвокатом Манзар Тетяною Володимирівною (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги № 27 (надалі - договір), предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. 
Згідно з п. 4.1. договору на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованості розміру гонорару.
Гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 4.2. договору).
У додатку № 1 до договору (у додатковому договорі від 10.12.2025) сторони погодили обсяг правничої допомоги: ознайомлення з матеріалами справи, збирання доказів по справі, відзиву, заяв, клопотань та представлення інтересів клієнта в судових засіданнях в Господарському суді Черкаської області у справі № 925/303/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд", Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, Черкаської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмайлінг" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Прозоро. Продажі", про визнання недійсними результатів земельних торгів та зобов`язання вчинити дії. Розмір правничої допомоги є фіксованим та складає 100 000,00 грн. та сплачується клієнтом до 01.01.2026. 
10.12.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" та адвокатом Манзар Тетяною Володимирівною складено акт прийому наданих послуг № 27, відповідно до якого адвокатом надано клієнту наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи, збирання доказів по справі, відзиву, заяв, клопотань та представлення інтересів клієнта в судових засіданнях в Господарському суді Черкаської області у справі № 925/303/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерпостачбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд", Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, Черкаської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмайлінг" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Прозоро. Продажі", про визнання недійсними результатів земельних торгів та зобов`язання вчинити дії. Вартість наданих послуг становить 100 000,00 грн. 
Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" у даній справі здійснювалося адвокатом Манзар Тетяною Володимирівною на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СА № 1118644 від 10.04.2025.
Колегія суддів наголошує на тому, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи». За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Колегія суддів зазначає, що наведена відповідачем-1 сума витрат на правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн. є завищеною та нерозумною, оскільки на переконання колегії суддів, зазначений розмір є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги.
При цьому, колегія суддів враховує, що дана справа обмежилась виключно стадією підготовчого провадження, після чого позов було залишено без розгляду на підставі заяви позивача.
З поміж іншого суд відзначає, що сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не свідчить про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю та об`ємом справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача-1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
На думку колегії суддів, такий розмір відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співрозмірні з виконаною адвокатом роботою.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права.
Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірної по суті ухвали суду, при ухваленні якої судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовано норми процесуального та матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції про розподіл витрат відповідача-1, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Доводи та аргументи апеляційної скарги жодним чином не доводять неправильне застосування чи порушення місцевим господарським судом норм процесуального права і не спростовують законних висновків суду про наявність підстав для призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" слід відмовити, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25 залишити без змін.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр аукціонів "ЮА Ленд" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.12.2025 у справі № 925/303/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Матеріали справи № 925/303/25 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.03.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга 

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров