ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/724/26 Справа № 204/5239/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 48 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025 року у складі судді Чудопалової С.В.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, - 
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 04 грудня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року було розірвано.
Зазначає, що за час шлюбу вони набули на праві спільної сумісної власності автомобіль «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , який 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 було відчужено на користь ОСОБА_3 , без її згоди.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна подружжя визнано за кожним з них право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 ; припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , приміщення 3-LXIII, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та в порядку поділу майна подружжя визнано за кожним з них право власності по 1/2 частині приміщення; припинено право спільної сумісної власності на приміщення 3-LXIII, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позивач зазначає, що зазначеним рішенням суду, автомобіль марки «NISSAN» модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , який є спільним майном подружжя поділено не було, згода на відчуження спільного рухомого майна не надавала, отримані кошти від реалізації автомобіля в інтересах сім`ї не витрачались, у зв`язку із чим вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просити стягнути на свою користь грошову компенсацію, замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя у розмірі 133200,00 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки NISSAN модель NOTE типу ЛЕГКОВИЙ-КОМБИ-В, 2012 року випуску, у розмірі 133200,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1332,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки сторони під час шлюбу придбали спірний автомобіль, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке відчужено відповідачем без згоди на це другого з подружжя, а тому позивач має право на грошову компенсацію половини вартості автомобіля, що є ефективним способом захисту порушеного права.
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для справи та не звернув уваги, що відчуження автомобіля відбувалося саме в інтересах сім`ї, на що була надана усна згода позивача та не спростована останньою, а тому наявні підстави для скасування рішення суду. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року про поділ спільного майна подружжя, яким встановлено, що продаж автомобіля було здійснено саме в інтересах сім`ї. Крім того, суд першої інстанції безпідставно та в односторонньому порядку прийняв в якості належного та допустимого доказу оцінку вартості майна надану саме позивачем, та не звернув уваги, що автомобіль було продано саме за 10000,00 грн., на підтвердження чого надано договір купівлі-продажу, що є належним та допустимим доказом вартості автомобіля.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 04 грудня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року було розірвано.
За час перебування у шлюбі, сторони набули у власність автомобіль марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_1 у ВРКЕВ ДАІ № 1 ГУМВС України в Дніпропетровській області 18 жовтня 2021 року, на підставі вантажної митної декларації 12510004/2/110534 від 17 жовтня 2012 року ДПІ 642154.
15 листопада 2022 року ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було відчужено автомобіль марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , 2012 року випуску, вартістю 10000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2022/3513513 від 15 листопада 2022 року. 
Згідно довідки територіального сервісного центру МВС № 1242 від 29 серпня 2023 року транспортний засіб марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 перереєстрований на громадянку ОСОБА_3 . 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 61.6 кв.м. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , приміщення 3-LXIII, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3,5 кв.м. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину приміщення 3-LXIII, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину приміщення 3-LXIII, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Припинено право спільної сумісної власності на приміщення 3-LXIII, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . 
Зі змісту рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2023 року вбачається, що суд не прийняв докази та посилання позивача з приводу здійсненого відповідачем продажу транспортного засобу марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , оскільки зазначений автомобіль не був предметом спору у даній справі, вимог про визнання транспортного засобу спільним сумісним майном подружжя, визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним або вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за частину цього автомобіля, позивач не заявляла.
За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.(Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження № 61-5915св22).
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.
Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила суд провести поділ спільного майна подружжя у розумінні положень статті 364 ЦК України, шляхом присудження грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя - автомобіля марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , зареєстрованого за ОСОБА_1 у ВРКЕВ ДАІ № 1 ГУМВС України в Дніпропетровській області 18 жовтня 2021 року, на підставі вантажної митної декларації 12510004/2/110534 від 17 жовтня 2012 року ДПІ 642154.
Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, друга, четверта статті 65 СК України).
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду України від 24 травня 2023 року справа № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Матеріали даної справи містять докази, які підтверджують відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 автомобіля марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з НОМЕР_1 , 2012 року випуску, вартістю 10000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2022/3513513 від 15 листопада 2022 року. 
Судом встановлено, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак ОСОБА_1 розпорядився ним на власний розсуд без згоди дружини та не довів належними доказами використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, а за таких обставин, позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22), від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначається, що у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18), від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження № 61-5915св22).
Відповідно до висновку експерта-товарознавця від 19 травня 2023 року ймовірна ринкова вартість автомобіля моделі марки «NISSAN», модель NOTE, д.н.з. НОМЕР_1 становить 266400,00 грн. 
Висновок експерта-товарознавця від 19 травня 2023 року про оцінку майна, складений і підписаний оцінювачем, який безпосередньо проводив оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплений печаткою та підписом суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідно до висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року по справі № 347/955/16 судом зроблено висновок, що під час розгляду судом справ про поділ майна подружжя, суд має виходити з інтересів кожного з подружжя, отже у разі поділу неподільної річ, як автомобіль, суд зобов`язаний прислухатись до кожного учасника справи, і у разі якщо один із колишнього подружжя користується зазначеним автомобілем, інший з подружжя має право на отримання справедливої компенсації.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості відчуженого спільного сумісного майна подружжя, з яким погоджується колегія суддів, оскільки автомобіль відчужений відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому, з останнього підлягає стягненню на користь колишньої дружини половина вартості автомобіля.
Колегія суддів звертає увагу, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив майно без згоди на це іншого подружжя. Такі докази відповідачем суду не надано як і не спростовано визначений у висновку експерта-товарознавця розмір ринкової вартості спірного автомобіля. 
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відчуження автомобіля відбувалося саме в інтересах сім`ї, на що була надана усна згода позивача та не спростована останньою, а тому наявні підстави для скасування рішення суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи не доведені належними та допустимими доказами у справі, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує, чого у даному випадку скаржником не зроблено. При цьому, суд першої інстанції надав цим доводам заявника належну правову оцінку.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції раніше ухваленого рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року про поділ спільного майна подружжя, яким встановлено, що продаж спірного автомобіля було здійснено саме в інтересах сім`ї, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спірний транспортний засіб не входив до складу майна, що ділилося між подружжям. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно та в односторонньому порядку прийняв в якості належного та допустимого доказу оцінку вартості майна надану саме позивачем, та не звернув уваги, що автомобіль було продано саме за 10000,00 грн., на підтвердження чого надано договір купівлі-продажу, що є належним та допустимим доказом вартості автомобіля, є безпідставними, оскільки у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, вартість якого у даному випадку підтверджені висновком експерта-товарознавця й не спростована скаржником. Колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, клопотання відповідача про призначення судової авто-товарознавчої експертизи було задоволено, проте, судова експертиза не була проведена з підстав не сплати відповідачем коштів за проведення експертного дослідження.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 14 квітня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров