ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 03 квітня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/900/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" до Головного управління ДПС у Полтавській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00174480702 від 13.11.2025 прийняте Головним управлінням ДПС у Полтавській області, яким Товариству з обмеженою відповідальністю “УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ” визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 170 375 грн, у тому числі: 136 300 грн — за основним податковим зобов`язанням; 34 075 грн — штрафні (фінансові) санкції.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачем була проведена перевірка, за результатами якої складено акт перевірки №15233/16-31-07-02-01/40808916 від 23.10.2025 про заниження позивачем суми податкового зобов`язання з ПДВ за червень 2019 року у зв`язку з відображенням у податковому обліку господарських операцій з контрагентом ТОВ «ВЕЛКАН». Відповідач, посилаючись на сукупність обставин, викладених в акті перевірки №15233/16-31-07-02-01/40808916 від 23.10.2025, дійшов висновку про нереальність виконання зазначених робіт, зокрема з мотивів відсутності належних умов для здійснення відповідної господарської діяльності, недостатності ресурсів у контрагента, наявності інформації про ризиковість діяльності та інших формальних ознак, які, на думку Відповідача, свідчать про неможливість фактичного надання послуг. Проте позивач категорично не погоджується, з відповідними висновками контролюючого органу, оскільки реальність господарських операцій, що були об`єктом перевірки, є реальними, що підтверджуються відповідними первинними документами. Крім того зазначає, що відповідачем не обґрунтовано достатнім та належним чином, його мотиви, які стали підставою для притягнення позивача до відповідальності.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
13.02.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що перевіркою встановлено факти, які в своїй сукупності свідчать про нереальність задекларованих ТОВ «УМБК» операцій щодо придбання послуг демонтажу (ТСЦ-320, вставки та стійок естакади, силосу СМВУ-275.17, естакади) у контрагента-постачальника. Мотивував своє рішення наявними, на думку відповідача, обставинами, а саме: відсутністю необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності суб`єктами господарювання по ланцюгу руху сум ПДВ до ТОВ «УМБК; участь в кримінальних провадженнях ТОВ «ВЕЛКАН» (за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України) та інших суб`єктів господарювання за ланцюгом проходження послуг із демонтажу. Крім того вказує, що 04.02.2020 Комісією регіонального рівня було прийнято Рішення №28299 щодо відповідності ТОВ «ВЕЛКАН» п. 8 Критеріїв ризиковості платника податку, визначених Порядком зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1165. Наголошував на тому, що у ТОВ «ВЕЛКАН» та в інших суб`єктах господарювання по ланцюгу проходження послуг відсутні дозволи на виконання робіт підвищеної небезпеки. Зазначав, що законне джерело походження послуг по демонтажу надані ТОВ «ВЕЛКАН» на адресу ТОВ «УМБК» - не встановлено. Поміж іншого звертав увагу, що позивачем не надано документів, як б підтверджували реальність господарської операції, які стали предметом перевірки чи документів які б повною мірою спростовували мотиви, які стали підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
20.02.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача повністю підтримував позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (код ЄДРПОУ 40808916) (надалі – Позивач) є платником податку на додану вартість.
На підставі наказу ГУ ДПС у Полтавській області від 10.10.2025 №3387-п, направлення від 10.10.2025 №6030, виданого Головним управління ДПС у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області), ОСОБА_1 , головним державним інспектором відділу позапланових перевірок ризикових платників та аналізу податкової інформації управління податкового аудиту ГУ ДПС у Полтавській області, відповідно до підпункту 191.1.1 пункту 191.1 етапі 191, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 етапі 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 етапі 75, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 етапі 82, підпункту 69.22 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами та доповненнями (далі - ПКУ), проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНОБУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (скорочене найменування далі - ТОВ «УМБК») (код ЄДРПОУ 40808916) з питань правильності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентом-постачальником ТОВ «ВЕЛКАН» за червень 2019 року відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.
За результатами перевірки було складено акт №15233/16-31-07-02-01/40808916 від 23.10.2025, в якому встановлено порушення ТОВ «УМБК»: 1) п.44.1, п.44.3, п.44.6 ст.44, п.198.1 та п.198.3 ст.198, п.200.1 та п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено суму податкових зобов`язань з податку на додану вартість на 136 300 грн за червень 2019 року. Крім того, зазначено, що за результатами проведеного дослідження реальності здійснення господарських операцій ТОВ «УМБК» з ТОВ «ВЕЛКАН» в червні 2019 року, перевіркою встановлено, що до складу податкового кредиту, задекларованого ТОВ «УМБК» згідно з поданою податковою декларацією, включено ПДВ від вартості операцій з надання ТОВ «ВЕЛКАН» послуг із демонтажу (ТСЦ-320, вставки та стійок естакади, силосу СМВУ-275.17, естакади) на суму ПДВ 136 300 грн, що відображено у додатку 5 до податкової декларацій з податку на додану вартість за червень 2019 року (вх. № 9158621218 від 21.07.2019). Перевіркою встановлено факти, які в своїй сукупності свідчать про нереальність задекларованих ТОВ «УМБК» операцій щодо придбання послуг демонтажу (ТСЦ-320, вставки та стійок естакади, силосу СМВУ-275.17, естакади) у контрагента-постачальника.
На підставі вищевказаного акта перевірки, відповідачем було винесене податкове повідомлення-рішення №00174480702 від 13.11.2025, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 170 375 грн, у тому числі 136 300 грн — за основним податковим зобов`язанням та 34 075 грн — штрафні (фінансові) санкції.
Не погодившись з вказаним рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та
обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Підпунктами 14.1.178, 14.1.179 та 14.1.181 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу; податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді; податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. 
Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктами 198.1, 198.2, 198.3, 198.5 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/ нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); 
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України – дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.
Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).
Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/ послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України; 
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.
Згідно з п. 199.1 статті 199 Податкового кодексу України у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях.
Судом встановлено, що відповідно до акта перевірки, контролюючий орган, визначив нереальність задекларованих ТОВ «УМБК» операцій щодо придбання послуг демонтажу (ТСЦ-320, вставки та стійок естакади, силосу СМВУ-275.17, естакади) у контрагента-постачальника.
Згідно матеріалів справи, слідує, що 05.06.2019 року між ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (Замовник) та ТОВ «ВЕЛКАН» (Виконавець) було укладено договір №0506/19 на виконання демонтажних робіт.
На виконання зазначеного договору у червні 2019 року ТОВ «ВЕЛКАН» виконало демонтажні роботи, а ТОВ «УМБК» прийняло їх результат, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, зокрема: актом надання послуг від 20.06.2019 № 56 складений на договір від 05.06.2019 №0506/19; рахунком фактури від 10.06.2019 №061001; виписками по банківському рахунку за 11.06.2019, 13.06.2019, 20.06.2019.
Посилання відповідача на нереальність господарської операції в зв`язку з відсутністю необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності суб`єктами господарювання по ланцюгу руху сум ПДВ до ТОВ «УМБК, зокрема щодо ТОВ «ВЕЛКАН» (ненадання фінансової звітності, відсутність нерухомого майна, незначна кількість працівників, відсутність за податковою адресою тощо), суд не бере до уваги, оскільки вони носять припущений та оціночний характер і самі по собі не можуть свідчити про нереальність господарських операцій позивача.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників на підставі первинних документів. При цьому саме первинні документи є визначальними для формування податкового обліку, якщо вони містять необхідні реквізити та підтверджують фактичне здійснення господарської операції.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у платника податку у разі здійснення операцій з придбання товарів/послуг. Водночас, пункт 198.6 статті 198 цього Кодексу передбачає, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, не підтверджені належним чином оформленими податковими накладними чи іншими документами, визначеними законодавством.
Отже, визначальним є встановлення факту реального здійснення господарської операції між безпосередніми її учасниками, а не аналіз діяльності третіх осіб по ланцюгу постачання.
Суд звертає увагу, що чинне податкове законодавство України не ставить у залежність право платника податків на формування податкового кредиту від податкової дисципліни його контрагентів або контрагентів таких контрагентів, а також від наявності у них матеріально-технічних ресурсів, трудових ресурсів чи основних фондів.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, відповідно до якої порушення контрагентом вимог податкового законодавства не може автоматично покладати негативні наслідки на добросовісного платника податків за відсутності доказів його обізнаності про такі порушення та узгодженості дій.
Доводи відповідача щодо відсутності у ТОВ «ВЕЛКАН» достатніх трудових ресурсів також не приймаються судом, оскільки законодавство України не містить обмежень щодо способів залучення суб`єктами господарювання трудових ресурсів. Суб`єкти господарювання вправі залучати працівників на підставі цивільно-правових договорів, користуватися послугами субпідрядників, аутсорсингу чи аутстафінгу, що узгоджується із принципом свободи підприємницької діяльності, закріпленим у статті 42 Конституції України та статті 627 Цивільного кодексу України.
Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що господарські операції, здійснені позивачем, фактично не відбулися, а також не встановлено відсутності результату виконаних робіт. Контролюючим органом не проведено огляду об`єктів, не досліджено первинні документи у повному обсязі, не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили про фіктивність операцій.
Водночас, відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта. У даному випадку відповідач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилається як на підставу для прийняття спірного рішення.
Таким чином, доводи відповідача ґрунтуються переважно на припущеннях та аналітичних висновках без належного фактичного підтвердження, що не може бути достатньою правовою підставою для висновку про нереальність господарських операцій позивача.
Також відповідач обґрунтовує свою позицію посиланням на наявність кримінального провадження №42017000000004297 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 205, частиною другою статті 209, частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України, в якому фігурує ТОВ «ВЕЛКАН».
Водночас, як встановлено судом, такі посилання мають виключно інформаційний характер та не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні процесуального закону.
Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Аналогічний підхід закріплений у частині шостій статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, проте не має наперед встановленого значення для вирішення інших правових питань, зокрема щодо реальності господарських операцій.
Судом встановлено, що відповідачем не надано жодного обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили та встановлював фіктивність діяльності ТОВ «ВЕЛКАН» або безпосередньо стосувався спірних господарських операцій між позивачем та цим контрагентом. Відтак, сам по собі факт наявності кримінального провадження не є належним доказом порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Правова позиція щодо недопустимості ототожнення факту наявності кримінального провадження із нереальністю господарських операцій неодноразово висловлювалась Верховним Судом.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.11.2024 у справі №П/811/736/17 зазначено, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків є дослідження сукупності обставин та первинних документів, а такі обставини як: наявність вироку щодо контрагента; факт порушення кримінального провадження; податкова інформація щодо контрагентів; окремі недоліки в оформленні документів — самі по собі не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №826/6245/18 зроблено висновок, що порушення податкової дисципліни контрагентом або третіми особами у ланцюгу постачання не є підставою для висновку про нереальність господарських операцій платника податків, за умови їх підтвердження належними первинними документами.
Також у практиці Верховного Суду (справи №818/1805/17, №420/13363/21) послідовно наголошується, що відсутність у контрагента матеріально-технічних ресурсів чи трудових ресурсів не є самостійною підставою для висновку про фіктивність операцій; використання матеріалів кримінальних проваджень без встановлення конкретних обставин щодо дій платника податків не створює преюдиційного значення для адміністративного суду. 
Більше того, суд враховує, що відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта, тобто на відповідача у даній справі. Водночас відповідач не довів наявності обставин, які б свідчили про відсутність реального характеру спірних господарських операцій.
Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на участь ТОВ «ВЕЛКАН» у кримінальних провадженнях не підтверджені належними доказами; не мають самостійного доказового значення; не свідчать про нереальність господарських операцій позивача; не можуть бути підставою для негативних податкових наслідків для позивача. 
Отже, навіть у випадку наявності кримінального провадження щодо контрагента, така обставина підлягає оцінці виключно у сукупності з іншими належними доказами, які повинні безпосередньо підтверджувати або спростовувати факт здійснення конкретної господарської операції.
Разом з тим, відповідачем не доведено, що позивач був обізнаний про можливі порушення контрагентом законодавства або діяв узгоджено з ним з метою отримання неправомірної податкової вигоди, що є обов`язковою умовою для покладення негативних податкових наслідків на платника податків.
Відтак, наведені доводи відповідача є необґрунтованими та підлягають відхиленню як такі, що не відповідають вимогам законодавства та усталеній судовій практиці.
Таким чином, посилання відповідача на участь ТОВ «ВЕЛКАН» у кримінальних провадженнях суд вважає необґрунтованими. 
Оцінивши доводи відповідача щодо віднесення ТОВ «ВЕЛКАН» до переліку ризикових платників податку та анулювання його реєстрації платника ПДВ, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке.
Як встановлено судом, рішенням Комісії регіонального рівня від 04.02.2020 №28299 ТОВ «ВЕЛКАН» було віднесено до платників, які відповідають пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку, визначених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1165. Водночас, рішенням від 08.08.2023 №89014 встановлено невідповідність ТОВ «ВЕЛКАН» таким критеріям.
Суд зазначає, що відповідно до положень Порядку №1165 критерії ризиковості платника податку застосовуються контролюючими органами виключно з метою здійснення автоматизованого моніторингу податкових накладних/розрахунків коригування та прийняття рішень щодо їх реєстрації або зупинення такої реєстрації. Такий статус має інформаційно-аналітичний характер та не є доказом нереальності господарських операцій.
Сам по собі факт віднесення суб`єкта господарювання до переліку ризикових платників податку не встановлює обставин відсутності фактичного здійснення господарської операції та не може бути належним доказом у розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а отже, можливі порушення контрагентом податкового законодавства не можуть автоматично покладатися на іншого платника податків за відсутності доказів його неправомірної поведінки.
Крім того, суд встановив, що спірні господарські операції між позивачем та ТОВ «ВЕЛКАН» здійснювалися у червні 2019 року, тобто до прийняття рішення про відповідність критеріям ризиковості (04.02.2020), а також до анулювання реєстрації платника податку на додану вартість такого контрагента.
Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем належними доказами, реєстрацію платника ПДВ ТОВ «ВЕЛКАН» було анульовано лише у 2021 році. Таким чином, на момент укладення та виконання договору від 05.06.2019 ТОВ «ВЕЛКАН» було належним чином зареєстрованим платником ПДВ.
Згідно з пунктом 183.10 статті 183 Податкового кодексу України реєстрація платника ПДВ є чинною до дати її анулювання, а отже, до такого моменту особа має всі права та обов`язки платника податку.
Отже, на момент здійснення господарських операцій правовий статус контрагента позивача як платника ПДВ був належним, що виключає можливість покладення на позивача негативних податкових наслідків у зв`язку з подальшими змінами такого статусу.
Таким чином, посилання відповідача на віднесення ТОВ «ВЕЛКАН» до переліку ризикових платників податку та подальше анулювання його реєстрації платника ПДВ не є належними та достатніми доказами нереальності господарських операцій позивача.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зазначені доводи відповідача не підтвердженими належними доказами.
Щодо доводів відповідача щодо невстановлення законного джерела походження послуг з демонтажу, наданих ТОВ «ВЕЛКАН» на адресу ТОВ «УМБК», суд дійшов висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке.
Посилання відповідача на відсутність підтвердження «законного джерела походження послуг» не ґрунтується на вимогах податкового законодавства України, оскільки жодною нормою не передбачено обов`язку платника податків – замовника послуг – здійснювати перевірку походження ресурсів, матеріалів чи способів організації діяльності його контрагента.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків ведуть облік на підставі первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Саме первинні документи є визначальними для формування податкових показників.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання послуг, а відповідно до пункту 198.6 цієї статті – за умови їх належного документального підтвердження. При цьому закон не ставить таке право у залежність від встановлення джерел походження послуг чи ресурсів контрагента.
Суд зазначає, що визначальним для оцінки правомірності формування податкового обліку є реальність господарської операції, яка підтверджується належними первинними документами, а також фактичним результатом виконаних робіт.
Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність фактичного виконання робіт з демонтажу або про недостовірність поданих позивачем первинних документів.
Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що покладення на платника податків обов`язку здійснювати перевірку походження послуг або ресурсів контрагента фактично означало б покладення на нього функцій контролюючого органу, що суперечить принципам податкового законодавства та виходить за межі його прав та обов`язків.
Таким чином, доводи відповідача про невстановлення законного джерела походження послуг судом відхиляються з підстав їх необґрунтованості. 
Суд, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення покладається на суб`єкта владних повноважень, однак відповідачем не доведено нереальності спірних господарських операцій.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем надано належним чином оформлені первинні документи, що відповідають вимогам пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, та підтверджують фактичне виконання робіт, тоді як відповідачем їх достовірність не спростовано і фіктивність правочину не встановлено.
При цьому контролюючий орган безпідставно ототожнив інформаційно-аналітичні дані щодо контрагента з відсутністю реального господарського результату, що суперечить усталеній судовій практиці.
З урахуванням принципу презумпції правомірності рішень платника та принципу індивідуальної відповідальності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення.
Отже, податкове повідомлення-рішення №00174480702 від 13.11.2025 року є необґрунтованим та підлягає скасуванню у повному обсязі.
З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини справи, суд визнає заявлений позов обґрунтованим, що має наслідком його задоволення у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2662,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Крім того, представником позивача у позовній заяві було заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн, щодо цього суд зазначає наступне.
Згідно частини 5 статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката .
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Даних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 при розгляді справи 200/14113/18-а.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", то в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 04 лютого 2021 року у справі №806/2299/18.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до наданих до позовної заяви документів позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1800,00 грн. 
На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивачем надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1899669, договір про надання правової допомоги від 26.11.2025, платіжну інструкцію №8 від 14.01.2026
Оцінюючи надані представником позивача документи у взаємозв`язку з фактичними обставинами цієї справи, суд враховує, що цей спір виник у справі незначної складності та не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо. Навпаки, з питання розгляду подібних справ судами України напрацьовано сталу судову практику. 
Справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників, судові засідання не проводились. Адвокат не відвідував суд для з`ясування обставин справи, не ознайомлювався з матеріалами справи, не подавав клопотань та інших процесуальних документів. 
Враховуючи наведені вище фактичні обставини цієї справи суд акцентує увагу на тому, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Виходячи з установлених обставин справи, суд дійшов висновку, що підготовлені адвокатом процесуальні документи не потребували значних затрат часу для їх складення, а надані представником позивача докази понесення витрат на правничу допомогу є неповними, а саме відсутній детальний розрахунок витрат надання професійної правничої допомоги . Разом з тим, надана платіжна інструкція, підтверджує факт безпосередньої оплати послуг адвоката. З урахуванням принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, суд вважає за необхідне зменшити суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 10000,00 грн.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" (вул. Чумацький Шлях, б. 66 А, м. Полтава, Полтавська область, 36034, код ЄДРПОУ 40808916) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, код ЄДРПОУ 44057192) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 13 листопада 2025 року за № 00174480702.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" (вул. Чумацький Шлях, б. 66А, м. Полтава, Полтавська область, 36034, код ЄДРПОУ 40808916) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, крд ЄДРПОУ 44057192).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ЄДРПОУ 44057192) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕРСАЛЬНА МОНТАЖНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ" (вул. Чумацький Шлях, б. 66 А, м. Полтава, Полтавська область, 36034, код ЄДРПОУ 40808916) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень нуль копійок). 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова