ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року	Львів	Справа № 140/8289/25 пров. № А/857/40262/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року (головуючий суддя Денисюк Р.С., м.Луцьк) у справі №140/8289/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
28.07.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо не надання відповіді на заяву позивача від 08.05.2025 № ЗГЛ-33876; зобов`язання відповідача надати відповідь позивачу по суті змісту заяви.
Позов обґрунтовує тим, що позивач 08.05.2025 звернувся на гарячу лінію МВС України із заявою щодо надання інформації про те, чи направлялись листи до відповідних служб в інших областях України та за якими вихідними номерами, аналогічні тому який було направлено Департаментом персоналу МВС України за №33/23-3436 від 22.07.2021 в частині прирівняння колишніх співробітників служби внутрішньої безпеки, пенсіонерів, до апарату Національної поліції у Волинській області. Однак, на свою заяву отримав від відповідача формальні відписки від 05.06.2025 та 08.07.2025 без вирішення порушеного у його зверненні питання. Позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненадання відповіді на його заяву від 08.05.2025.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права; не ґрунтується на повному та всебічному дослідженні доказів; не відповідає фактичним обставинам справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
05.11.2025 відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що зі змісту звернення позивача до МВС, він просив надати інформацію стосовно того чи направлялись листи та вимоги від Департаменту персоналу МВС до відповідних служб в інші області, з приводу прирівняння посад колишніх працівників внутрішньої безпеки до апарату Національної поліції, а не ГУ Національної поліції в областях. На вказану заву позивачу 05.06.2025 надано обґрунтовану та вичерпну відповідь. Також на повторне звернення позивача від 17.06.2025 йому листом від 08.07.2025 надано аналогічні інформації, що і у листі-відповіді від 05.06.2025. Вказує на те, що відповідачем у повній відповідності до вимог чинного законодавства було розглянуто заяву позивача та у належні строки надано повну, всебічну та обґрунтовану відповідь по питаннях у них зазначених. Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив всі обставини справи, дослідив всі наявні докази, дотримався вимог матеріального та процесуального права, а тому рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі №140/8289/25 є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивачем на гарячу лінію МВС України 08.05.2025 за №3ГЛ_33876 надійшло звернення наступного змісту: «Заявник повідомляє, що листом №22/6-1020 від 28.02.2019 Департамент персоналу МВС до Ліквідаційної комісії УМВС Волинської області вимагало перевести всіх пенсіонерів служби внутрішньої безпеки з пенсіонерів апарату МВС в пенсіонерів Обласного апарату, що було успішно виконано. Зазначає, що листом №33/23-3436 від 22.07.2021 Департамент персоналу МВС вимагав від ДУ ТМО в Волинській області, яка стала правонаступницею Ліквідаційної комісії УМВС в Волинській області при здійсненні перерахунку пенсії колишнім працівникам підрозділу внутрішньої безпеки УМВС Волинської області посади з яких вони були звільнені з органів внутрішніх справ необхідно прирівнювати до поліцейських апарату Головних управлінь області. Просить повідомити, що з аналогічними листами та вимогами направлялись листи від Департаменту персоналу МВС до відповідних служб в інші області України, якщо так то просить надати вхідні номери направлень».
На вказане звернення МВС України позивачу надано відповідь від 05.06.2025 №35742/51-2025.
Крім того, ОСОБА_1 направлялось звернення №3ГЛ 44295 від 17.06.2025 про неналежний розгляд його звернення від 08.05.2025 за №3ГЛ 33876, та те, що відповідь від 05.06.2025 є «формальною відпискою».
МВС України за №43693-51-2025 від 08.07.2025 на вказане звернення ОСОБА_1 надано відповідь аналогічного змісту як і попередня відповідь.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на його заяву від 08.05.2025 протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Преамбулою Закону України Про звернення громадян від 02.10.1996 № 393/96-ВР (Закон № 393/96-ВР) передбачено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Частиною 1 статті 1 даного Закону встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно частин 1, 6 - 8 статті 5 Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Як передбачено частинами 1-2 статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Відповідно до частини 1 статті 15 даного Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно з частиною 1 статті 19 даного Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
Частиною 1 статті 20 Закону № 393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Колегія суддів наголошує, що всі звернення та скарги ОСОБА_1 , подані ним до МВС України у період 2022-2025 років стосувалися прирівнянню посади з якої його звільнено на пенсію до апарату Національної поліції України, а не ГУ Національної поліції у Волинській області. Вищевказана обставина впливає на визначення розміру пенсії позивача.
З матеріалів справи вбачається, що на звернення ОСОБА_1 від 08.05.2025, яке надійшло на гарячу лінію МВС України, відповідачем у встановлені Законом України «Про звернення громадян» строки, надано відповідь листом від 05.06.2025.
Зокрема, ОСОБА_1 надано відповідь наступного змісту - що прирівнювання посад колишніх працівників міліції до посад поліцейських для перерахунку пенсії здійснювалося на підставі наказу МВС України від 17.02.2017 №138 «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських), зареєстрованого в Мінюсті 15.03.2017 за №348/30216 (Перелік).
Водночас наказом МВС України від 04.08.2017 №687, зареєстрованим в Мінюсті 04.09.2017 за №1085/300953, внесено зміни до наказу МВС України №138 від 17.02.2017 та доповнено пунктом 2, яким врегульовано питання прирівнення посад, що не включено до переліку.
Прирівнювання посад працівників ОВС до посад поліцейських для перерахунку пенсії здійснювалося ліквідаційними комісіями МВС України в Автономній Республіці Крим, областях та місті Києві, ТМО МВС з врахуванням зазначеного.
Водночас МВС надавались необхідні роз`яснення вищевказаним органам за їх запитами, зокрема з питань пенсійного забезпечення та прирівнювання посад колишніх працівників ОВС (міліції) до посад поліцейських.
Проаналізувавши зміст поставленого у зверненні 08.05.2025 питання та зміст відповіді на це питання від 05.06.2025, апеляційний суд зазначає, що МВС України звернення позивача у повному обсязі розглянуто та письмова відповідь на нього є вичерпною, як того вимагає положення статей 15, 19 Закону; відповідь надана у строки, визначені статтею 20 Закону.
Також суд вважає належним розгляд відповідачем повторного звернення позивача від 17.06.2025, яке стосувалось неналежного розгляду його заяви від 08.05.2025 (лист відповідь від 08.07.2025).
При цьому суд звертає увагу на те, що на неодноразові звернення позивача, які стосувались даного питання йому неодноразово надавались вичерпні відповіді, які в тому числі були предметом судового розгляду.
Разом з тим, із змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 не вбачається, яким чином відповідачем було порушено права позивача, визначені Законом України «Про звернення громадян» під час розгляду його заяв від 08.05.2025 та 17.06.2025.
Колегія суддів наголошує, що сама по собі незгода особи із змістом наданої на її звернення відповіді не свідчить, що суб`єктом владних повноважень при вирішенні заяви позивача було допущено протиправну бездіяльність.
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд констатує, що в даному випадку відповідачем належним чином розглянуті звернення ОСОБА_1 та його права за захистом яких він звернувся в межах Закону України «Про звернення громадян», відповідачем порушені не були. 
Відтак, що із змісту апеляційної скарги, долучених до справи доказів вбачається, що він фактично оспорює не протиправність бездіяльності відповідача з приводу розгляду його звернень та скарг направлених ним відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а в даному випадку незгідний із тим, що МВС України трактує норми законодавства таким чином, що посада, яку він займав до звільнення не відносилась до центрального апарату МВС України, шо впливає на його права в частині визначення розміру пенсії.
З даного приводу колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що це питання не може бути вирішено, і цим обставинам не може бути надана оцінка судом в межах спірних правовідносин при розгляді спору про дотримання відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян». Вказане повинно вирішуватись в іншому порядку.
Зокрема, як вбачається з матеріалів справи позивач у 2022 році звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України віднести до посади начальника сектору апарату МВС України посаду начальника 2-го відділення відділу внутрішньої безпеки з оперативного обслуговування органів і підрозділів внутрішніх справ у Волинській області УВБ і розслідувань ГУБОЗ МВС України (справа №140/3855/22).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.08.2022, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 25.11.2022, в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.
При розгляді даної справи суди, в тому числі дійшли висновку про те, що посада позивача, яку він займав до звільнення не належала до центрального апарату МВС.
Тобто, питання, які неодноразово порушував позивач у своїх зверненнях, в тому числі при зверненні 08.05.2025 та 17.06.2025 є вирішеними в межах розгляду справи №140/3855/22 та їм надана правова оцінка.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що підстав для задоволення позову немає.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі № 140/8289/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар