КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2026 року № 640/29511/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,
в с т а н о в и в:
До Окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного бюро розслідувань. 
Відповідно до Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом
Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2. №590-ос від 22.10.2020р., яким передбачено припинити державну службу та звільнити позивача з посади слідчого першого відділу Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного бюро розслідувань у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності.
Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ прийнятий з порушенням чинного законодавства; є необгрунтованим, з урахуванням усіх обставин, що мають значення прийняття рішення; прийнятий з порушенням принципу рівності перед законом та безсторонності (неупередженості); прийнятий з ознаками дискримінації; прийнятий з порушенням принципу пропорційності; прийнятий з ігноруванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. 
У відзиві відповідач висловив заперечення щодо позовних вимог зазначаючи, що діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений законом.
В подальших заявах по справі сторони підримали позиції заявлені у позові та відзиві.
Дослідивши обставини справи та оцінивши доводи сторін суд зазначає наступне.
На підставі положень статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», наказом ДБР від 17.09.2020 № 152 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату на 2020 рік», затверджено зміни до штатного розпису центрального апарату ДБР, які вводилися в дію, в частині змін по Головному слідчому управлінню та Управлінню з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках з - 22.10.2020, та в частині змін по Управлінню забезпечення діяльності з - 22.11.2020.
Згідно із додатком Зміни № 12 до наказу ДБР від 17.09.2020 № 152ДСК, посади державної служби Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках (далі - Управління), а саме 2 посади слідчих першого відділу та 5 посад другого слідчого відділу, виведені з штатного розпису. Водночас введено в рамках Управління нові посади:
- 1 штатна посада Заступника керівника Управління (іншої категорії посад - осіб рядового та начальницького складу);
- 1 штатна посада Заступника начальника першого відділу (державна служба);
- 1 штатна посада Заступника начальника другого відділу (державна служба);
- 1 штатна посада начальника Відділу організації досудового розслідування і державна служба);
- 2 штатні посади слідчих Відділу організації досудового розслідування (державна служба);
- 1 штатна посада головного спеціаліста Відділу організації досудового розслідування (державна служба).
З урахуванням внесених змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань з нового штатного розпису вбачається скорочення посад слідчих у першому та другому відділах Управління ( -2 посади слідчих в першому відділу та -5 посад слідчих в другому відділі).
Відповідно до штатного розпису затвердженого наказом ДБР від 27.02.2020 № 21 ДСК, загальна штатна чисельність Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках - 42 посади. У першому та другому відділах Управління було передбачено 40 посад державної служби (2 начальника відділів та 38 слідчих) та 2 посади осіб рядового і начальницького складу (1 посада - керівника Управління та 1 посада - заступника керівника Управління).
Наразі штатна чисельність Управління з розслідування злочинів, вчинених у в`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках складає 42 штатні одиниці, однак в іершому та другому відділах Управління передбачено 35 посад державної служби (2 іачальника відділу, 2 заступника начальника відділу і 31 посада слідчого, які відносяться до категорії посад державної служби). Окрім того в Управлінні створено відділ організації досудового розслідування (з посадою - начальника відділу, 1 посадою - головного спеціаліста, 2 посадами - слідчих).
Керуючись статтею 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», на підставі положень статей 83, 87 Закону України «Про державну службу», з врахуванням внесених змін до штатного розпису наказом ДБР від 17.09.2020 № 152 ДСК, прийнято наказ ДБР «Про попередження працівників» від 18.09.2020 № 590-ос, відповідно до якого Управлінню кадрової роботи та державної служби ДБР надано доручення персонально попередити працівників ДБР, посади яких з 22.10.2020 та 22.11.2020 скорочуються, про наступне вивільнення.
На виконання наказу ДБР від 18.09.2020 складено Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 , на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з яким позивача ознайомлено особисто 22.09.2020.
Керуючись положеннями статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», з врахуванням того факту, що позивач перебував на лікарняному, Державним бюро розслідувань прийнято наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 22.10.2020 № 634-ос, згідно із яким ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого першого відділу Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного бюро розслідувань, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність.
В подальшому, у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , Державним бюро розслідувань прийнято наказ від 2".11.2020 № 731-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з 27.11.2020 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Державним бюро розслідувань дотримано процедуру вивільнення державних службовців регламентовану в Законі України «Про державну службу», зокрема, попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення за 30 календарних днів, проведено повний розрахунок при звільненні, а також виплачено вихідну допомогу в розмірі 2 середніх заробітних плат.
Станом на день виникнення спірних правовідносин процедура вивільнення державних службовців регламентована у Розділі IX Закону України «Про державну службу» (статті 83, 87,87-1 Закону).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба може припинятися за ініціативою суб' єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону України «Про державну службу»).
Щодо безпідставності і помилковості тверджень ОСОБА_1 , що реального скорочення посад у центральному апараті ДБР не відбулося, а для прийняття наказу від 17.09.2020 № 152 ДСК відсутні правові підстави.
Станом на день виникнення спірних правовідносин процедура вивільнення державних службовців регламентована у Розділі IX Закону України «Про державну службу» (статті 83, 87,87-1 Закону).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба може припинятися за ініціативою суб' єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону України «Про державну службу»). Так, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців; 2) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; 3) реорганізація державного органу.
Отже, відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта визначення.
Фактично для припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення шляхом скорочення посади достатнього лише юридичного факту затвердження нового штатного розпису державного органу навіть без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Крім того, без доктринального аналізу положень Закону України «Про державну службу» очевидним є те, що законодавець не ставить можливість скорочення посади за ініціативою суб`єкта призначення, в залежність від того чи відбулась кардинальна або ж незначна зміна структури / штатного розпису, чи відбулась при цьому фактична зміна завдання і функції скорочених посад в порівнянні з функціоналом новостворених посад, хоча в рамках даного спору навіть це є очевидним.
Таким чином, питання, що піднімає позивач, про те, що штатна чисельність Управління не змінилася, а посади за новим штатним розписом не відрізняються за своїм статусом, функціональними обов`язками від посад за старим штатним розписом, взагалі не стоять та є безпідставними, оскільки спростовуються наявними матеріалами у справі.
Позивач несвідомо або навмисно апелюючи до того, що штатна чисельність Управління посаду в якому обіймав позивач не змінилася, крім того функціонально посади слідчих не відрізняються (напевно в силу того, що не володіє інформацією про зміст наказу від 17.09.2020 № 152 ДСК), вводить суд в оману, плутаючи звільнення з підстав зміни істотних умов праці та звільнення у зв`язку із скороченням посади.
Ключовою відмінністю процедури зміни істотних умов праці є «продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці», тоді як при скорочені можливими наслідками є або звільнення, або переведення на іншу посаду.
Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 465/8060/15-ц. Скорочення посади позивача зумовлено не зміною правового статусу слідчого, чи його завдань та функцій, а лише зміною штатного розпису, зокрема, по Управлінню з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного бюро розслідувань (відповідно до положень статті 87 Закону України -Про державну службу» даної обставини достатньо для ініціювання суб`єктом призначення припинення державної служби по працівникам державного органу).
Разом з тим, така зміна штатного розпису обгрунтована створенням нових посад та відділу в рамках Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із часовими протестами у 2013-2014 роках, за рахунок проведеної оптимізації штатної кількості слідчих у відділах в залежності від обсягів роботи і навантаження слідчих у першому та другому відділах.
З порівняльного аналізу попереднього та нового штатного розпису (накази ДБР від 27.02.2020 № 21ДСК та від 17.09.2020 № 152 ДСК, які додаються до відзиву) вбачається, що в Державному бюро розслідувань фактично відбулися організаційно- структурні зміни (зміна штатного розпису), а отже беручи до уваги дану обставину були і правові підстави для вивільнення державних службовців з ініціативи суб`єкта призначення. Звертаємо увагу, що наказ ДБР від 17.09.2020 № 152 ДСК, станом на день розгляду справи в судовому порядку не скасований та наразі є чинним.
Без скасування рішень щодо організаційно-структурних змін, твердження про те, по у Державного бюро розслідувань були відсутні правові підстави для припинення державної служби позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», є просто безпідставними та необґрунтованими. Так, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2007 № 162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників.
У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.
Типова форма штатного розпису, затверджена наказом Мінфіну України від 28.01.2002 №57, є обов`язковою для підприємств, установ, організацій бюджетної сфери. Підприємства інших форм власності та господарювання використовують типову форму штатного розпису, як зразок під час власного кадрового та бухгалтерського обліку працівників.
Отже, штатний розпис є обов`язковим для підприємств, установ, організацій бюджетної сфери у якому відображаються штат та посадові оклади працівників.
При виведенні скороченої посади із штатного розпису державного органу або підприємства будь-якої форми власності відбувається або звільнення працівника, або переведення на інші рівнозначну або ж нижчу посади, на розсуд суб`єкта призначення.
Сам факт прийняття наказу ДБР від 17.09.2020 № 152 ДСК (який у визначеному законом порядку не визнаний протиправним) є належним та достатнім доказом на підтвердження наявності обставин та підстав для скорочення посади державної служби слідчих в Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного бюро розслідувань.
Оскільки посади слідчих категорії державної служби в Управлінні з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного юро розслідувань, скорочувалися, особи, що займали такі посади, були повідомлені лро наступне вивільнення.
Законодавчо право Директора ДБР (або особи, що виконує його обов`язки) на ствердження змін до структури та штатної чисельності центрального апарату ДБР прямо передбачено в пункті 4 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Так, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2007 № 162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників.
У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.
Типова форма штатного розпису, затверджена наказом Мінфіну України від 28.01.2002 №57, є обов`язковою для підприємств, установ, організацій бюджетної сфери. Підприємства інших форм власності та господарювання використовують типову форму штатного розпису, як зразок під час власного кадрового та бухгалтерського обліку працівників. Отже, штатний розпис є обов`язковим для підприємств, установ, організацій бюджетної сфери у якому відображаються штат та посадові оклади працівників.
При виведенні скороченої посади із штатного розпису державного органу або підприємства будь-якої форми власності відбувається або звільнення працівника, або переведення на інші рівнозначну або ж нижчу посади, на розсуд суб`єкта призначення.
Сам факт прийняття наказу ДБР від 17.09.2020 № 152 ДСК (який у визначеному законом порядку не визнаний протиправним) є належним та достатнім доказом на підтвердження наявності обставин та підстав для скорочення посади державної служби слідчих в Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного бюро розслідувань.
Оскільки посади слідчих категорії державної служби в Управлінні з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Державного юро розслідувань, скорочувалися, особи, що займали такі посади, були повідомлені лро наступне вивільнення.
Законодавчо право Директора ДБР (або особи, що виконує його обов`язки) на ствердження змін до структури та штатної чисельності центрального апарату ДБР прямо передбачено в пункті 4 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
З системного аналізу положень статті 12 Закону вбачається, що законодавець наділив Директора ДБР певними правами, які є безумовними, а отже перебувають в площині дискреційних повноважень Директора ДБР (відповідно і особи, що виконує його обов`язки).
Приймаючи кадрове рішення щодо скорочення посад державної служби, відповідач діяв у межах наданих йому статтею 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» повноважень із дотриманням вимог чинного законодавства, а тому у суду відсутні підстави замінювати рішення, яке відноситься до виключної компетенції відповідача.
Позивачу повинно бути відомо, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення суб`єкта призначення, яке і визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та вирішувати питання, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги про скасування рішень прийнятих в рамках дискреційних повноважень можуть бути задоволені судом.
Доречно у даному випадку взяти до уваги правовий висновок Верховного ту викладений у постанові від 27.03.2019 по справі № 756/5243/17 по аналогічній категорії справ, де суд зазначив, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Щодо безпідставності доводів позивача щодо застосування до процедури вивільнення державних службовців загальної процедури вивільнення працівників регламентованої в КЗпП України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ, абзац другий частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» виключено, а саме, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Крім того, з 02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІХ, яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України, а 13.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-ІХ щодо внесення аналогічних змін у Закон України «Про державну службу».
Зазначеними законами Верховною Радою України змінено порядок скорочення державних службовців, зокрема, внесено зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу», якими врегульовано питання звільнення державних службовців.
Дію законодавства про працю на подібні правовідносини обмежено, а відповідні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про державну службу», що виключає необхідність застосування імперативних норм законодавства про працю в часстині закріпленого обов`язку переведення особи, посада якої скорочується, на рівнозначну або нижчу посаду.
Так, статтю 492 КЗпП України доповнено частиною шостою, відповідно до якої вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
1) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше за 30 календарних днів;
2) у разі вивільнення державних службовців, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату органу, положення частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини 2 статті 49-2 КЗпП України (при вивільнені працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі) не застосовуються.
Отже, в рамках даного спору спірні правовідносин врегулюванні виключно Законом України «Про державну службу», з аналізу положень якого вбачається, що іти звільнені державного службовця на підставі пункту 1 чи пункту 11 статті 87 Закону України «Про державну службу», у суб`єкта призначення відсутній обов`язок переводити особу, посада якої скорочується на іншу рівнозначну або нижчу посади, крім того не враховується і переважне право залишення на роботі, в тому числі, передбачене Кабінетом Міністрів України у постанові від 15.06.1994 № 414 (для осіб, що мають доступ до державної таємниці), оскільки положення статей 40, 42, 49-2 КЗпП України до спірних правовідносин - не застосовуються.
На підставі пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу», аналогічну позицію щодо нормативно-правового регулювання процедури вивільнення державних службовців, у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу), висловлено у роз`ясненні Національного агенства України з питань державної служби від 20.02.2020 № 86 р/з (що додається).
На підставі вищенаведених правових норм у їх сукупності, із урахуванням останніх змін у законодавстві, Державне бюро розслідувань не зобов`язане було пропонувати ОСОБА_1 (державному службовцю) іншу або рівнозначну посаду в ДБР (навіть за умови наявності вакантних посад).
Оскільки саме норми спеціального законодавства, тобто положення Закону України «Про державну службу» підлягають застосуванню до спірних правовідносин, то доводи позивача з приводу невиконання обов`язку ДБР в частині працевлаштування позивача (перевести на рівнозначну або ж нижчу посаду) та врахування переважного права залишення на роботі є безпідставними.
Необґрунтованими в рамках даного спору є і доводи позивача про «дещо відмінне» формулювання підстав звільнення в оскаржуваному наказі про звільнення, як підставу для визнання його протиправним.
Однією з підстав для скасування наказу про звільнення, ОСОБА_1 зазначає про те, що в оскаржуваному наказі зазначено відмінну від передбаченої в законі підставу для звільнення державного службовця. На переконання Державного бюро розслідувань позивач безпідставно гіперболізує свої твердження стосовно цього.
По-перше, позивачем не взято до уваги, що пункт 1 частина першої статті 87 Закону України «Про державну службу» фактично містить 3 самостійні підстави для припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення.
Суб`єкт призначення при винесені наказу про звільнення особи, може в залежності від фактичних обставин зазначити будь-яку із визначених у пункті першому підстав, але суть прийнятого рішення при цьому не змінюється.
Загальновідомо, що при надані оцінки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень завжди надавалася перевага суті рішення над його формою. Допущення певних недоліків в оформлені рішення не є підставою для визнання його протиправним.
Вирішальним в даному випадку є те, що суб`єктом призначення, як у попереджені так і в оскаржуваному наказі про звільнення чітко визначено правові підстави, з посередньо зазначено положення закону на підставі якого скорочено посаду рзивача- пункт 1 частина 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
По-друге, у даній категорії справ при наданні оцінки наказу про звільнення суд повинен встановити чи дійсно були наявні правові підстави відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» для припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення, а не досліджувати правильність цитування положень закону суб`єктом призначення в оскаржуваному рішенні.
У даному випадку зі змісту оскаржуваного наказу чітко вбачається правова підстава звільнення позивача. Щодо наявності відповідних правових підстав та дотримання Державним бюро розслідувань процедури вивільнення державних службовців, суд може пересвідчитися при встановлені всіх обставин справи та при наданні належної правової оцінки спірним правовідносинам, під час розгляду справи по суті.
Поряд з цим, слід звернути увагу на наступне.
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
В силу численної судової практики по даній категорії справ, неодноразово Верховним Судом наголошувалося, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно у разі, якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі і розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Зважаючи на ті обставини, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням передбаченого законом порядку, підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, суд керуючись пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України, у разі встановлення факту застосування неправильного формулювання підстави звільнення в наказі про звільнення, може застосувати частину третю статті 235 КЗпП України, змінивши в оскаржуваному наказі підставу звільнення та припинення державної служби ОСОБА_1 .
Таке застосування частини третьої статті 235 КЗпП України у спорах, пов`язаних зі звільненням та поновленням на публічній службі, відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.05.2020 у справі № 800/133/15 (П/9901/349/18).
Необґрунтованими в межах даного спору є і посилання ОСОБА_1 на Висновки Верховного Суду України та новоствореного Верховного Суду щодо застосування норм права, сформованих у постановах, перелік яких наведено у апеляційній скарзі.
Як вже зазначалося, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ були внесені зміни до закону України «Про державну службу», крім того, законодавцем зміни внесені і до статей 40, 49-2 КЗпП України.
Ні Верховний Суд України, ні новостворений Верховний Суд не формували правові висновки щодо застосування норм Закону України «Про державну службу» (зокрема щодо статей 83, 87, 87-1 Закону) та статей 40, 49-2 КЗпП України, у редакціях після внесення до них відповідних змін.
Враховуючи фактичні обставини справи та беручи до уваги законодавчі зміни до трудового законодавства, які змінили процедуру вивільнення державних службовців, застосування до спірних правовідносин позиції Пленуму Верховного Суду України викладеної у постанові від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є недоцільним, адже зазначені правові висновки Верховного Суду України формувалися за діаметрально іншої матеріальної частини, чинного на момент прийняття даної постанови, трудового законодавства, а відтак і особливості розгляду спорів по зазначеній категорії справи є непридатними, оскільки втратили свою актуальність.
Недоречними є також посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, що декларують принципи «якості закону», «законних сподівань», «належного урядування» і т.п. Саме лише посилання на певне рішення Європейського суду з прав людини не може бути аргументом без з`ясування змісту цього рішення.
З аналізу зазначених судових рішень вбачається, що вони є не релевантними по відношенню до спірних правовідносин у даній справі, та взагалі не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Так, у рішенні по справі «Рисовський проти України», суд в пункті 70 дійсно підкреслював важливість принципу «належного урядування» однак в контексті майнових прав людини, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний спосіб відповідно до «власних процедур».
В даному випадку не зрозумілою є логіка позивача у застосуванні зазначеного рішення по аналогії до спірних трудових відносин, оскільки вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже норми законодавства зазнали змін, крім того відсутня усталена практика національних судів на підтримку аналогічних скарг громадян, а спір виник виключно на підґрунті суб`єктивного тлумачення позивачем законодавства, навіть більше, неприйняття певних його норм, оскільки такі, на думку позивача, суперечать Конституції України.
Враховуючи обставини справи, є недоречними і посилання позивача на порушення принципів «законного сподівання», «верховенства права», «належного урядування».
Подібні посилання, до речі про що неодноразово зазначав ЄСПЛ, повинні мати місце лише у спорах де очевидним є порушення основоположного права особи, за умови, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя, а також якщо є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування, та підтверджується очевидно протиправний характер застосування державними органами певних процедур в рамках трудових правовідносин, що склалися внаслідок внесення змін до законодавства, або про те, що положення чинного законодавства суперечать принципу «верховенства права».
За відсутності доказів того, що зміни до законодавства (з якими не погоджується апелянт) внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, аргументи до принципу правомірного очікування є безпідставними.
Окрім того, позивач не зазначає, в чому саме прийняті зміни до трудового законодавства суперечать Конституції, і які саме норми права порушені Державним бюро розслідувань при застосуванні діючого законодавства.
Також абсолютно надуманими є доводи позивача щодо підписання оскаржуваних наказів неуповноваженою особою.
Заступник Директора ДБР ОСОБА_2. приступав до виконання повноважень Директора ДБР, у відповідності до вимог частини четвертої статті 12 Закону України Про Державне бюро розслідувань» на підставі окремих наказів ДБР, у зв`язку з відсутністю інших заступників Директора на момент ротації (протиправність дій або наказів ДБР щодо цього в судовому порядку не встановлювалася).
Відповідно до положень частини четвертої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» і в силу вимог частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» в.о. Директора наділений дискреційними повноваженнями Директора ДБР.
Будь-яких обмежень компетенції в.о. Директора, щодо повноважень Директора не встановлено. Виконуючий обов`язки Директора наділений повноваженнями самого Директора. Обмеження компетенції в.о. Директора, може проводитися лише шляхом обмеження повноважень самого Директора, які обов`язково повинні бути відображені в нормативно-правових актах юридичної особи та зареєстровані реєстратором.
Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ на час спірних правовідносин керівником ДБР зазначено - ОСОБА_2 (вказане підтверджується витягами з ЄДРПОУ)
Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використанні у спорі третьою особою.
Станом на час підписання оскаржуваних наказів ОСОБА_2 виконував обов`язки Директора ДБР та відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 18.09.2020 зазначений, як керівник Державного бюро розслідувань. Тож, з урахуванням частини першої статті 10, частини першої, четвертої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», доводи позивача щодо відсутності повноважень у в.о. Директора ДБР ОСОБА_2 не підлягають врахуванню, оскільки це безспірний факт.
Обставини за яких ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків Директора ДБР не є предметом спору у даній адміністративній справі, а позивач навіть не є належним суб`єктом, який може пред`являти подібні позовні вимоги. Доводи ОСОБА_1 в цій частині, по-перше, не підтверджені жодним належним та достатнім доказом і ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, по-друге, є цілком недоречними та не можуть розглядатися, як підстава для скасування оскаржуваного наказу, адже такий факт повинен бути встановлений в рамках окремого провадження за позовом належного позивача шляхом скасування наказів на підставі яких ОСОБА_2 приступав до виконання обов`язків Директора ДБР, або в рамках компетенційного спору.
Відтак виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, наявних доказів в матеріалах справи, встановлених обставин достатньо для висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити в задоволенні позовних вимог.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Суддя Терлецька О.О.