КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

справа № 755/3037/24

провадження № 22-ц/824/1304/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Сушко Л.П., Болотова Є.В.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року, постановлене під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -
ВСТАНОВИВ:
15 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позов мотивований тим, що надання послуг з централізованого опалення/теплової енергії та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 у тому числі й квартирі АДРЕСА_2 здійснюється ТОВ «Євро-Реконсрукція» на підставі ліцензії.
Товариство є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для споживачів встановленої зони теплопостачання Дніпровського та Дарницького районів міста Києва.
Вказує, що згідно наявної у позивача інформації, відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_3 відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва.
Позивач вказує, що Відповідачі своєчасно з грудня 2019 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 січня 2024 року у розмірі 46 990,23 грн.
Зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 4 880,90 грн, та три відсотки річних в сумі
1 241,92 грн.
З урахуванням викладеного, позивач просив суд:
? стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії у розмірі 46 990,23 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4 880,90 грн, та три відсотки річних в сумі 1 241,92 грн..
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» заборгованість за послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії за період з грудня 2019 року до грудня 2023 року в сумі 46 990,23 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 880,90 грн, та три відсотки річних в сумі 1 241,92 грн., а всього 53 113 (п`ятдесят три тисячі сто тринадцять) гривень 05 копійок. 
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1514,00 грн.
Компенсовано ТОВ «Євро-Реконструкція» судовий збір у розмірі 15 14,00 грн. в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не дослідив норми законодавства і прийняв невірне рішення щодо відсутності у позивача обов`язку укласти договір реструктуризації заборгованості побутового споживача. 
Вважає, що відмова позивача від запропонованої відповідачем сплати заборгованості за надані позивачем комунальні послуги згідно порядку цієї заборгованості встановленого ЗУ, поєднане з намаганням позивача стягнути заборгованість всю і одразу поза межами правового поля.
Звертає увагу, що неодноразово підтверджував у суді першої інстанції, що згідно укладеного договору він взяв на себе обов`язок утримувати частку спільної сумісної власності і просив суд визнати його єдиним відповідачем по справі.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що районним судом було проігноровано, що з огляду на переїзд за кордон між нею та співвласником житла - ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України був укладений договір, згідно з яким скаржниця передала, а батько прийняв на себе право користуватися і обов`язок утримувати її частку спільної сумісної власності.
Вважає обґрунтованою позицію співвідповідача по справі, що розмір сум, які підлягають стягненню мають бути зменшені в частині стягнення інфляційної складової та 3 % річних, виключення з позовних вимог тієї частини заборгованості, яка знаходиться за межами позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Євро-Реконструкція» - Кравченко Ольга Петрівна зазначає, що відповідачі є співвласниками квартири, вони є належними й солідарними співвідповідачами по справі.
Нарахування коштів за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2019-01.01.2024 року здійснювалося в межах строків позовної давності, а відповідно надана відповідачем заява про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності - задоволенню не підлягає.
Нараховані позивачем 3 % річних та інфляційні втрати під час подання позову до суду на заборгованість, яка виникла до 23 лютого 2022 року не є стягненням неустойки (штрафів, пені), нарахування яких заборонено в розумінні вимог Закону України від 17.03.2020 року № 530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби», а відповідно нараховані позивачем правомірно та мають бути стягнуті судом з відповідача.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні представник позивача Кравченко О.П. проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даного спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро - реконструкція» правомірно пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення, нарахований індекс інфляції за весь час прострочення, та три проценти річних від простроченої суми заборгованості, оскільки відповідачі порушили зобов`язання в частині своєчасної та повної сплати за надані комунальні послуги, що відображено у розрахунках заборгованості.
Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 23 липня 2014 року у газеті «Хрещатик» №103(4503) позивачем розміщено відповідне повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси.
20 жовтня 2020 року між ТОВ «Євро-реконструкція» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 червня 2000 року виданого Групою приватизації Управління справами Верховної Ради України.
Згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» питання перерахунку за комунальні послуги за період відсутності осіб за місцем реєстрації не стосується послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води (за наявності встановленого у квартирі індивідуального засобу обліку гарячого водопостачання).
В ч. 3 ст. 13 Конституції України передбачено, що власність зобов`язує.
У ст. 317 ЦК України зазначено змість права власності:
1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Стаття 319 ЦК України закріплює здійснення права власності 
1. Власник розсуд. володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний 
2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
4. Власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки відповідачі є співвласниками квартири, вони є належними й солідарними співвідповідачами по справі.
Будинок АДРЕСА_1 , обліковується у ТОВ «Євро- Реконструкція», як такий, що обладнаний комерційним (будинковим) засобом обліку споживання теплової енергії.
Квартира АДРЕСА_4 , обліковується у ТОВ «Євро- Реконструкція», як така, що не обладнана розподільним (індивідуальним) засобом обліку споживання теплової енергії.
Таким чином, нарахування коштів за надані послуги з постачання теплової енергії /централізованого опалення, споживачам послуг за адресою: АДРЕСА_5 (особовий рахунок НОМЕР_1 ), здійснюється на підставі показників комерційного (будинкового) засобу обліку споживання теплової енергії, пропорційно до оплаювальної площі квартири (68, 6 кв.м.).
З квітня 2018 року, у власників квартири почала формуватися заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії до квартири, яка станом на вересень 2019 року становила 10 184, 89 грн.
У вересні 2019 року, на особовий рахунок споживача надійшли кошти у розмірі 11 680, 03 грн., внаслідок чого, у жовтні 2019 року, по особовому рахунку споживачів була наявна переплата у розмірі 1 495, 14 грн.
У грудні 2019 року, до ТОВ «Євро- Реконструкція» звернувся інший споживач по особовому рахунку № НОМЕР_2 юр з підтверджуючими документами про те, що саме ним, у вересні 2019 року були сплачені кошти у розмірі 11 680, 03 грн., а тому, помилково зараховані кошти у розмірі 11 680, 03 грн. на особовий рахунок відповідачів № НОМЕР_1 , були перенаправленні в якості платежу на особовий рахунок НОМЕР_2 юр, внаслідок чого, станом на 01.02.2020 борг відповідачів становив 15 198, 94 грн.
З грудня 2019 року, відповідачам продовжували нараховувати кошти за надані послуги з постачання теплової енергії, які відповідачі оплачували у період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року на загальну суму 9 255, 97 грн.
В лютому та березні 2022 року, шляхом двох платежів на загальну суму 17 149, 00 грн. (14 149, 00 грн. та 3 000, 00 грн.), відповідачами фактично був визнаний та погашений наявний борг за попередній період, який виник у них з квітня 2018 року до грудня 2019 року, у розмірі 11 680, 03 грн. та який відповідачі вважають як такий, що був заявлений позивачем за межами спірного періоду.
Після сплати відповідачами коштів у розмірі 317, 00 грн. у вересні 2022 року, заборгованість відповідачів за надані послуги з постачання теплової енергії до квартири станом на жовтень 2022 року становила 11 000, 00 грн.
У серпні 2023 року, до ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» знову звернувся споживач по особовому рахунку № НОМЕР_2 юр з підтверджуючими документами про те, що саме ним, у серпні 2023 року були сплачені кошти у розмірі 22 582, 51 грн., а тому, помилково зараховані кошти у розмірі 22 582, 51 грн. на особовий рахунок Відповідачів № НОМЕР_1 , були перенаправленні в якості платежу на особовий рахунок НОМЕР_2 юр.
Таким чином, станом на 01.01.2024 борг відповідачів за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2019 по 31.12.2023 був розрахований вірно та становить 46 990, 23 грн.
Відповідачі своєчасно з грудня 2019 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.01.2024 року розмірі 46 990,23 грн.
Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Так, у період з січня 2017 року по квітень 2025 року, відповідачами періодично здійснювалося часткове погашення наявної заборгованості за надані до квартири комунальні послуги з постачання теплової енергії, що є свідченням того, що перебіг позовної давності переривався внаслідок вчинення відповідачами дій, спрямованих на погашення наявної у них заборгованості.
Частиною 1 статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року , який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928).
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року.
Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19).
Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Нарахування коштів за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2019-01.01.2024 року здійснювалося в межах строків позовної давності, а відповідно надана відповідачем заява про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності - задоволенню не підлягає.
Оскільки, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, з нього на користь позивача стягуються заявлені 3% річних та інфляційні втрати.
На території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово комунальні послуги.
При цьому, відповідно до на приписів п.п.4 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19)», оскільки вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (шрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст.ст.549-552ЦК України).
Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат , які передбачені ст.625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер. Така позиція, висловлена у постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16.
Оскільки, 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, тому до положення даної статті закону застосовується загальний строк позовної давності.
Таким чином, нараховані позивачем 3 % річних та інфляційні втрати під час подання позову до суду на заборгованість, яка виникла до 23 лютого 2022 року не є стягненням неустойки (штрафів, пені), нарахування яких заборонено в розумінні вимог Закону України від 17.03.2020 року № 530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби», а відповідно нараховані позивачем правомірно.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростували.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було встановлено усі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 17 березня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді