Справа № 569/21120/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Шкаленка Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, поданим представником позивача ОСОБА_1 , до відповідача, в якому просить визнати недійсним кредитні договори № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року, № 30.09.2024-100000062 від 30 вересня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 вересня 2024 року ОСОБА_2 на додаток "Дія" надійшло повідомлення про відкриття нібито ним кредитів, тому він звернувся до органів поліції з приводу вчинененя щодо нього шахрайських дій. Також звернувся до відповідача за наданням роз`яснення щодо підстав виникнення договірних зобов`язань. Відповідачем надано відповідь, що договірні відносини виникли внаслідок укладання кредитного договору № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року на суму 4000 грн, який є погашеним, та кредитного договору № 30.09.2024-100000062 від 30 вересня 2024 року. Позивач договори з відповідачем не підписував, своє волевиявлення щодо його укладання у будь-який спосіб не виявляв, про їх наявність йому відомо не було. Оспорювані правочини вчинено без відома і волевиявлення позивача як сторони договору. У п.14.2 кредитного договору "Реквізити та підписи сторін" електронний підпис позивача відсутній. Натомість, для підписання і укладання позивачем договору зазначено номер мобільного оператора Водафон НОМЕР_1, абонентом якого позивач не є. Згідно довідки АТ "Сенс-Банк" за позивачем не обліковуються рахунки (у тому числі карткові) в установах АТ "Сенс-Банк". Позивач не є абонентом мобільного зв`язку за номером НОМЕР_1 , грошові кошти за оспорюваним кредитним договором перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, рахунки, відкриті на ім`я позивача в АТ "Сенс-Банк" відсутні, з метою захисту своїх інтересів позивач звернувся до правоохоронних органів, що свідчить про те, що оспорений договір не відповідає вимогам ст.12 Закону України "Про електронну комерцію".
У відзиві на позовну заяву представник відповідача Шкаленко Є.В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову мотивує тим, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, у справі відсутні прямі докази його укладення іншою особою, а не позивачем. Товариством добровільно на підставі опосередкованих доказів було прийнято власне рішення про списання заборгованості по кредитному договору № 30.09.2024-100000062 від 30 вересня 2024 року, про направлення листа позивачу про відсутність у відповідача будь-яких вимог за цим договором до позивача та направлення заяви про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів за фактом шахрайства. Не було порушено і порядок укладання електронного кредитного договору та його підписання відповідно до ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" та ст.207 Цивільного кодексу України, оскільки кредитний договір був підписаний одноразовим ідентифікатором, направленим ОСОБА_2 на номер телефону НОМЕР_2 . Грошові кошти були перераховані на карту НОМЕР_7, яку було додано в особистому кабінеті після ідентифікації та верифікації. З цієї ж карти здійснювалося погашення по кредитному договору № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року. В матеріалах справи відсутні докази того факту, що кредитний договір укладений іншою особою, а не позивачем. Чинне законодавство України не передбачає способу захисту, як визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним. Кредитний договір 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року є виконаним, оскільки по ньому сплачено тіло кредиту та відсотки. Визнання виконаного договору недійсним не є ефективним засобом захисту прав.
Ухвалою від 07 жовтня 2025 року позовну заяву суд залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув.
Ухвалою від 16 жовтня 2025 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою від 24 лютого 2026 року суд закрив провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 30.09.2024-100000062 від 30 вересня 2024 року напідставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (відсутній предмет спору).
Ухвалою від 24 лютого 2026 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що, оскільки позивач не підписував кредитний договір № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року, гроші на його виконання не отримував, погашення кредиту не здійснював, такий договір є нікчемним, про що судом зазначається у мотивувальній частині рішення. Рішення суду, у мотивувальній частині якого буде зазначено про нікчемність спірного кредитного договору, потрібне позивачу для реалізації своїх прав у кримінальному провадженні за фактом вчинення щодо нього шахрайських дій. Рішенням буде встановлено факт неукладання правочину як преюдицію в інших справах.
Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що спірний кредитний договір виконаний, кошти за договором сплачені, а тому визнання його недійсним закон не передбачає. Не можна також визнати недійсним договір, який є нікчемним. Факт неукладеності договору може бути спростований у іншому процесі, який спрямований на захист порушених прав особи. Права позивача не порушені, оскільки інформація про договір видалена з бюро кредитних історій, кошти з позивача за цим договором не стягуються, будь-яких вимог за договором товариство до позивача не заявляє. При укладенні договору товариством були виконані всі вимоги щодо верифікації та ідентифікації позивача за системою BankID. Авторизація через систему BankID свідчить, що особа встановлена і перевірена, а тому у товариства не було підстав сумніватися в особі позивача як позичальника. Авторизацію позичальника проводив банк-ідентифікатор "А-Банк", а не "Сенс-Банк". В призначенні платежу на погашення кредиту платником вказаний ОСОБА_2 . У інформації про верифікацію позичальника вказаний номер телефону, який належить позивачу. Інформація, що номер телефону, на який направлявся одноразовий ідентифікатор, знеособлений, не свідчить про те, що він не належить позивачу. 
Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що, за змістом паперової копії електронного документа, 23 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", як кредитодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладений електронний кредитний договір № 23.09.2024-100000241 (кредитної лінії), підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е532.
У заявці кредитного договору № 23.09.2024-100000241 (кредитної лінії), яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), вказані дані позичальника: ОСОБА_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ; ID паспорт НОМЕР_3 , дата видачі 22 жовтня 2018 року, орган, що видав 5610; ІПН НОМЕР_4 . Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: НОМЕР_7.
В розділі 14 спірного кредитного договору вказаний фінансовий номер позичальника НОМЕР_1.
Доставка 23 вересня 2024 року о 07:48:41 sms-повідомлення з текстом: "Код підтвердження: Паролі підпису ШвидкоГроші: Е532 для договору" на номер абонента НОМЕР_2 підтверджується довідкою ТОВ "Споживчий центр" № 3110/25-1 від 31 жовтня 2025 року.
Ідентифікація та верифікація ОСОБА_2 здійснена ТОВ "Споживчий центр" 23 вересня 2024 року шляхом отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних клієнта та містить відомості щодо прізвища, імені, по батькові, дати народження, паспортних даних, місця проживання, які співпадають з ідентифікаційними даними позивача. Номер абонента в інформація про проведення ідентифікації та верифікації вказаний НОМЕР_5 (належить позивачу).
Видача ТОВ "Споживчий центр" 23 вересня 2024 року коштів за договором кредиту № 23.09.2024-100000241 в сумі 4000 грн на картку отримувача НОМЕР_6 підтверджується квитанцією про зарахування № 517395003 від 23 вересня 2024року.
Кошти на погашення спірного кредитного договору сплачені на користьТОВ "Споживчий центр" 30 вересня 2024 року за квитанцією № 523822661 від 30 вересня 2024 року. В квитанції вказано призначення платежу: "Оплата по договору № 23.09.2024-100000241 від ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
25 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області з проханням притягнути до відповідальності невідому особу, яка здійснила оформлення кредитного договору з ТОВ "Споживчий центр" 23 вересня 2024 року о 07:49 год на суму 4000 грн без його відома, використавши його анкетні дані, які було зараховано на банківську картку № НОМЕР_6 , про що свідчить талон-повідомлення обліку № 33579 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення.
При проведенні перевірки за заявою ОСОБА_2 встановлено, що невідома особа повторно використала персональні дані ОСОБА_2 для оформлення повторного кредиту із збільшенням ставки у ТОВ "Споживчий центр". На підставі рапорта о/у ВКП Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області М.Молчановича 04 жовтня 2024 року зареєстровано кримінальне провадження 12024181010002299 за ч.2 ст.182 КК України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до довідки АТ "Сенс Банк" № 47971-33.4 від 17 жовтня 2024 року, за період з 17 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2024 року в АТ "Сенс Банк" не оформлювалися договори/рахунки на ім`я фізичної особи ОСОБА_2 .
За змістом листа ПрАТ "ВФ Україна" № 25-10554 від 24 вересня 2025 року, абонентський номер НОМЕР_2 30 вересня 2024 року обслуговувався знеособлено (анонімно) на умовах передплаченого зв`язку ПрАТ "ВФ Україна", тому визначити абонента, в користуванні якого знаходився вказаний телефонний номер, немає можливості.
Позивач заявив вимогу про визнання спірного кредитного договору недійсним, оскільки правочин вчинений без його відома і волевиявлення як сторони договору.
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України).
Згідно з ч.1, 2, 4 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За положеннями ст.207 ЦКУкраїни, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. 
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Порядок укладення електронного договору визначає ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", відповідно до якої лектронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
За положеннями ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Спірний кредитний договір № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року укладений у визначеному Закону України "Про електронну комерцію" порядку, про що свідчить візуальна форма послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника) щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Споживчий центр". Ідентифікація та верифікація особи позичальника здійснена відповідачем через систему BankID, одноразовий ідентифікатор для підпису договору направлений на зазначений позичальником фінансовий номер.
Від імені позичальника кредитний договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е532, який міститься в розділі 14 "Реквізити і підписи сторін" кредитного договору, а також на кожній сторінці частини кредитного договору.
З урахуванням вказаних обставин та положень ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", спірний кредитний договір вчинений у письмовій формі, а тому підстави для визнання його нікчемним відсутні.
Позивач заперечує факт належності йому фінансового номера НОМЕР_1, отримання на вказаний номер одноразового ідентифікатора для підписання договору та, відповідно, факт підписання ним договору як позичальником.
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц Верховний Суд виснував, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних право статтей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тіжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що намість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таим правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. 
З огляду на вказані висновки, не можна визнати недійсним правочин, який не вчинений (неукладений).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. 
У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.
У цій справі суд встановив, що у відповідача відсутні будь-які вимоги до позивача щодо виконання спірного кредитного договору № 23.09.2024-100000241 від 23 вересня 2024 року, оскільки договір виконаний, по ньому сплачено тіло і відсотки, інформація про договір видалена з бюро кредитних історій.
Наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якох подано позов, позивач не довів і докази порушення прав позивача у справі відсутні. 
У судовому засіданні представник позивача пояснив, що рішення суду, у мотивувальній частині якого буде зазначено про нікчемність або неукладеність спірного кредитного договору, потрібне позивачу для реалізації своїх прав у кримінальному провадженні. 
Разом з тим, суд звертає увагу, що визнання правочину недійсним (нікчемним, неукладеним) з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечить визначеним ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства. 
Оскільки позивач не довів наявності порушеного права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, у позові належить відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:

Відмовити у позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:
позивач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", місцезнаходження: 01032, м.Київ, вул.Саксаганського, буд.133А; код ЄДРПОУ 37356833.
Повне судове рішення складене 03 квітня 2026 року.

Суддя