УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/3236/25 Головуючий у 1-й інст. Сусловець М. Г. 
Номер провадження №33/4805/129/26
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2025 року, якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Постановою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Згідно з постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 04 червня 2025 року о 13-33 год по вул. Ю. Глухова в м. Звягелі Житомирської області керував транспортним засобом Хонда Цивік д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці речей, поведінка яка не відповідає обстановці, підвищена жвавість. Від проходження огляду в закладі охорони здоров`я КНП Звягельська багатопрофільна лікарня відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погодившись із вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ознаки наркотичного сп`яніння працівниками поліції не встановлювались, реакція зіниць очей на світло не перевірялась. Оскільки огляд на місці не проводили, вимога щодо медичного огляду у закладі охорони здоров`я вважає передчасною. Вказав, що чіткої відмови проходити огляд на стан наркотичного сп`яніння не озвучував, місце складення матеріалів залишив, проте за кілька хвилин повернувся, про складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП не повідомлявся. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що для військовослужбовців діє спеціальний порядок їх огляду на стан сп`яніння, визначений приписами ст. 266-1 КУпАП. Посилаючись на практику Верховного суду та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вважає, що звільнений від сплати судового збору. 
Вважає, що у його діях відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, а вина - недоведена.
Разом із апеляційною скаргою апелянт подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови. Як на поважну причину пропуску строку на апеляційне оскарження посилається на те, що у судовому засіданні в день винесення оскаржуваної постанови присутній не був, оскільки перебував у госпіталі у зв`язку з отриманим пораненням. Вказав, що пропустив строк на подання апеляційної скарги у зв`язку з проходженням військової служби, виконанням бойових завдань та лікуванням після поранення.
Розглянувши клопотання про поновлення строку, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.
В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України за, що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Згідно пункту 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР України) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Пунктом 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідальність за порушення зазначеної вимоги ПДР України передбачена ст. 130 КУпАП.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 758305 від 04 червня 2025 року; розпискою про роз`яснення прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння до закладу охорони здоров`я КНП Звягельська багатопрофільна лікарня за виявленими у водія ОСОБА_1 ознаками наркотичного сп`яніння (звужені зіниці очей, поведінка не відповідає обстановці, підвищена жвавість), від проходження огляду відмовився; копією постанови серії ББА №252574 від 04 червня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121 КУпАП та ч. 2 ст. 122 КУпАП; відеозаписом фіксації правопорушення та оформлення адміністративних матеріалів.
Так, із вказаного відеозапису вбачається, що працівники поліції зупинили автомобіль Хонда, за кермом якого перебував водій ОСОБА_1 . Працівник поліції зауважив на наявність у ОСОБА_1 такої ознаки наркотичного сп`яніння, як звужені зіниці та незрозумілу поведінку. На запитання чи вживає водій наркотичні речовини, той заперечив. На вимогу поліцейського пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я, водій категорично відмовився. Працівник поліції роз`яснив водію наслідки відмови від проходження огляду у вигляді складення протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП, права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, після попередження працівника поліції почекати складення адміністративних матеріалів, водій самовільно залишив місце зупинки транспортного засобу. 
Пунктом 2 Розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 встановлено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Тобто за змістом цієї норми поліцейський, як посадова особа, на яку покладено обов`язок забезпечення безпеки дорожнього руху, самостійно за власним переконанням визначає наявність у водіїв транспортних засобів ознак сп`яніння, визначених п.п. 3, 4 Розділу І Інструкції.
Працівник поліції зауважив звужені зіниці очей у водія. Від вимоги пройти огляд у найближчому медичному закладі у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився, вказав, що не бажає та вважає себе наркоманом. Разом з тим, поведінка після зупинки ОСОБА_1 не відповідала обстановці, оскільки той під час спілкування встановлення його особи відривав наліпки та клеїв їх на капот свого автомобіля. З відеозапису видно тремтіння рук у водія. У подальшому ОСОБА_1 відмовився продовжити спілкування з працівниками поліції та самовільно залишив місце складення адміністративних матеріалів. 
На думку апеляційного суду, працівники поліції вичерпали усі законні способи спонукання водія для проходження огляду, ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду, хоча мав можливість спростувати підозру працівників поліції щодо перебування у стані наркотичного сп`яніння, пройшовши запропонований огляд у найближчому закладі охорони здоров`я у встановленому законом порядку, йому надавалась. 
Долучений відеозапис апеляційний суд визнає належним та допустимим доказом, оскільки останній відповідає п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18.12.2018 №1026, є безперервним, послідовним і відображає обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст.ст. 254-256 КУпАП та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколу. 
Відсутність підпису у складених матеріалах пояснюється залишенням водієм у процесі складення адміністративних матеріалів місця зупинки, на попередження працівників поліції залишатися на місці останній не реагував, наслідки відмови від огляду та про складення щодо нього протоколу за порушення п. 2.5 ПДР України йому роз`яснені. Доказів на підтвердження доводів щодо повернення водія до машини за 5 хвилин, залагодження ситуації без складення протоколу, а також про необізнаність водія щодо складених відносно нього адміністративних матеріалів апелянт не надав. 
Відтак, апеляційним судом не встановлено порушень з боку працівників поліції під час оформлення адміністративних матеріалів, дані зафіксовані на відеозаписі підтверджують, що поліцейський діяв з дотриманням вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції». 
Посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що він є військовослужбовцем, а тому наслідком не залучення поліцейськими під час огляду на стан сп`яніння представників Військової служби порядку у Збройних Силах України є недійсність такого огляду, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки у даній ситуації він був учасником дорожнього руху, а тому за змістом ст. 15 КУпАП за порушення, зокрема, правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, він як військовослужбовець несе адміністративну відповідальність на загальних підставах. Крім того, на обставини, за яких був зупинений поліцейськими ОСОБА_1 , не розповсюджується положення ст. 266-1 КУпАП. На долученому відеозаписі хоча водій і вказував, що він є військовослужбовцем, проте у даному випадку пояснював, що у останній день відпустки їде до Харкова.
Варто зауважити, що статус військовослужбовця у даному випадку не звільняє його від дотримання правил дорожнього руху як водія транспортного засобу.
Суд з повагою ставиться до факту проходження ОСОБА_1 військової служби, однак це не надає йому імунітету від відповідальності за настільки суспільно небезпечне адміністративне правопорушення, яке передбачене ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд також наголошує, що порушення Правил дорожнього руху, які мають наслідком відповідальність за ст. 130 КУпАП, є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.
У рішенні, ухваленому 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, суддя місцевого суду дав належну оцінку всім доказам у справі, проаналізував їх у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, та дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №567/79/23 щодо звільнення його від стягнення судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Апеляційний суд зазначає, що посилання скаржника на ухвалу колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2024 у справі № 567/79/23 про передачу справи на розгляд Великої Палати ВС для відступу від попереднього правового висновку ВП ВС, є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 11.09.2024 справу № 567/79/23 повернула на розгляд Третій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Повертаючи справу № 567/79/23, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що із часу прийняття нею 09.10.2019 постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.
Разом з тим, долучена до матеріалів справи копія військового квитка скаржника не є підставою для звільнення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, від сплати судового збору.
Отже, висновок суду першої інстанції, що з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягнення судового збору, відповідає вимогам закону, оскільки справа про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП не стосується соціального і правового захисту учасників бойових дій з урахуванням і відсутності підтвердження такого статусу.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, будь-яких вагомих доказів та доводів на спростування правильності висновків суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не надано.
Враховуючи наведене, приходжу до висновку про те, що при розгляді даної справи суддя місцевого суду повною мірою дотримався вимог ст. ст. 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни постанови судді місцевого суду відносно ОСОБА_1 немає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2025 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й.Григорусь