Справа №705/7258/25
2-а/705/25/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року  м.Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання постанови протиправною та її скасування,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Відділ державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання постанови протиправною та її скасування, в якому просив: скасувати постанову № БЦ РТЦК/1/1159/1/377/25 від 06.10.2025 про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; закрити спаву про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; стягнути за рахунок бджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 605 гривень 60 копійок.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № БЦ РТЦК/1/1159/1/377/25 від 06.10.2025 за справо про адмінстративне правопорушення його було притягнуто до адміністративно відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень. Згідно оскаржуваної постанови він “...будучи громадянином України віком від 25 до 60 років, був визнаний обмежено придатним до військової служби до набрання чинності цим Законом та не визнавався в установленому порядку особою з інвалідністю, - до 05 червня 2025 року самостійно не звернувся до пешого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 для отриманн направлення щодо проходження повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби, що було його обов`язком, чим порушив вимги п. 2 розділу ІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону № 3621-ІХ”. Про факт складення протоколу, подальший розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем йому відомо не було, на його адресу виклики та повідомлення не надходили. Про існування оскаржуваної постанови йому стало відомом 17.11.2025 зі змісту постанови про арешт коштів боржника. Постанову він отримав на руки 21.11.2025. Вважає, що оскаржувана постанова винесена внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки доказів, що містять матеріали справи, з невідповідністю висновків викладених у постанові обставинам справи, а тому підлягає до скасування. Не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що він був визнаний обмежено придатним до військової служби, він має відстрочку від призову під час мобілізації, при цьому тривалість такої відстрочки стноавить термін - до завершення мобілізації, тобто безстроково. Він здійснює догляд за сином ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи безтерміново. Такоє є важливим те, що його дружина ОСОБА_4 проходить службу в ЗСУ, є учасником бойових дій, тому увесь тягар по догляду за сином на ньому. Таким чином він ніколи обмежено придатним не визнавався, був зайнятий постійним доглядом за дитиною-інвалідом, що як позбавляло його обов`язку проходження військово-лікарської комісії (ВЛК), так і позбавляло можливості пройти ВЛК, у зв`язку з чим твердження відповідача, що міститься в оскаржуваній постанові, щодо його обмеженої придатності та необхідності проходження ВЛК до 05.06.2025 є надуманим та не відповідає дійсності, що свідчить про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, а його адміністративний позов до задоволення. Крім того, оскаржувана постанова винесена не належним суб`єктом владних повноважень, оскільки він проживає в м. Умань та знаходиться на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 04.12.2025 поновлено пропущений позивачем строк звернення до суду із адміністративним позовом, відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.
Станом на день розгляду справи відповідачем не поданий відзив на позовну заяву.
Дослідивши подані суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.
Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до змісту постанови № БЦ РТЦК/1/1159/1/377/25 за справою про адміністративне правопоршення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу про адміністративні правопорушення, відповідно до протоколу про адмінстративне правопорушення № 1159 від 25.09.2025 вбачається, що 25.09.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 уповноваженим представником Відділу було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не пройшов військово-лікарську комісію та з 23 серпня 2025 року являється порушником військового обліку, порушивши вимоги абзацу 4 ч. 1 ст. 22 Закону № 3543-І, оскільки не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військовї служби у строк до 05.06.2025, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (частина 1 ст. 7 КУпАП).
Частина 1 ст. 9 КУпАП визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Стаття 210-1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Так, приписами ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюдненоУказ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Згідно з Указом Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022  у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває і по теперішній час.
Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
За змістом п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу та події адміністративного правопорушення.
Згідно з частиною 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі статтею 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).
На думку суду, цілком логічно та ґрунтується на нормах права те, що у випадку якщо рішення органу, яким накладено адміністративне стягнення, буде оскаржено, то обов`язок довести його правомірність лежить саме на останньому, оскільки в протилежному випадку на особу, котру визнано винним у вчиненні правопорушення, фактично буде покладено обов`язок доводити свою невинуватість, що суперечить вказаній вище статті Конституції України.
Проаналізувавши матеріали справи, взявши до уваги, що відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, суд дійшов висновку, що у даній справі тим самим відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності винесення спірної постанови та вчинення відповідного адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , що заперечується та не визнається позивачем.
Так, як вбачається із наданих суду доказів, позивач здійснює догляд за сином ОСОБА_3 , 05.06.1998, який є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ № 766268, пенсійним посвідченням, Актом встановлення факту здйснення догляду.
Із долученого до позову військово-облікового документу в електронній формі вбачається, що позивач ОСОБА_1 має право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, відстрочка до завершення мобілізації.
Також поданими позивачем документами підтвердженно те, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 є учасником бойоивх дій, проходить службу в ЗСУ.
Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до переконання про відсутність у діях ОСОБА_1 складу означеного адміністративного правопорушення.
Згідно зі статтею 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства суд доходить висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, а тому постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № БЦ РТЦК/1/1159/1/377/25, винесену 06 жовтня 2025 року, слід скасувати та закрити провадження у справі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 605 грн 60 коп. Відтак на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 належить стягнути судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.
Керуючись ст. ст. 72-77, 241-246, 255, 286, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № БЦ РТЦК/1/1159/1/377/25, винесену 06 жовтня 2025 року, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.І. Єщенко