Справа № 946/805/26 
Провадження № 2/946/2566/26  

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області 
у складі:
головуючого судді - Баннікової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання – Клопот М.П., 
розглянувши у спрощеному проваджені в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року представник ОСОБА_1 – адвоката Соколова Г.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 02.09.2011 року між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 27.02.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом зпозивачкою. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано 79/240 часток житлового будинку з надвірними спорудами, який складається з літ. А - будинок житловий, літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ. Літ. Г, Д - гаражі, літ. літ. Е,Ж,3 - сараї, №1-4 - надвірні споруди, загальною площею 186,0 кв. м., житлова площа 114,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що майно являється спільним майном подружжя. Згоди щодо розподілу майна між ними не досягнуто, тому вона просить провести поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на 79/480 часток житлового будинку за вищевказаною адресою.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.
Представником відповідача ОСОБА_2 за довіреністю – ОСОБА_4 до суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги відповідач визнає та просить витрати на правову допомогу розділити порівну.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходились у шлюбі з 02.09.2011 року, та який був розірваний рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.02.2024 року.
18.07.2017 року, в період шлюбу, ОСОБА_2 було придбано 79/240 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у складі: літ. А - будинок житловий, матеріали стін - глинобитний, загальною площею - 186,0 кв.м., житловою площею - 114,9 кв.м., літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ.літ. Г, Д - гаражі, літ. літ. Е, Ж, 3 - сараї, № 1-4 - надвірні споруди, розташованих на земельній ділянці розміром 850 кв.м.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 1 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» видно, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірне майно у вигляді 79/240 часток житлового будинку з надвірними та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний під час шлюбу сторін. Матеріали справи не містять відомостей про те, що між сторонами укладався шлюбний договір, наявність домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, укладення між сторонами договору про поділ спільного майна. Тому зазначене нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і відповідно до чинного законодавства підлягає поділу між подружжям в річних частинах.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Отже, враховуючи вищевикладене, позовн вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 
При вирішенні питання що відшкодування позивачеві витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, суд керується наступним.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України перебачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з наданням позивачеві правової допомоги, суду надані: опис робіт виконаних адвокатом (розрахунок) та квитанцію, відповідно до яких, вартість виконаних робіт адвокатом становить 10 000,00 грн.
Разом з тим, участі у суді першої інстанції у судових засіданнях представник позивача не брав через відсутність сторін у судових засіданнях. 
Крім того, керуючись принципом співмірності та розумності, суд вважає заявлену представником позивача суму відшкодування витрат на правничу допомогу завищеною, а тому зменшує її до 3 000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 211, 247, 259, 263, 279 ЦПК України, 

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 79/480 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: літ. А - будинок житловий, матеріали стін - глинобитний, загальною площею - 186,0 кв.м., житловою площею - 114,9 кв.м., літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ. літ. Г, Д - гаражі, літ. літ. Е, Ж, 3 - сараї, № 1-4 - надвірні споруди, розташованих на земельній ділянці розміром 850 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 (три тисячі) грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду.
Рішення суду проголошено 06.04.2026 р.

Суддя: /підпис/
З оригіналом згідно:
Суддя: 	Н.В.Баннікова