Справа № 336/8990/25
Пр. 2/336/519/2026 
06.04.26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Коваль О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №336/8990/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
без повідомлення (виклику) сторін (учасників справи), -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Рудзей Ю.В. в інтересах позивача 16.09.2025 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з зазначеним позовом, за змістом якого просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 24 595,00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що між сторонами у справі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №228689 від 21.05.2021 в електронній формі (надалі – кредитний договір/договір позики). ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було фінансовою установою та здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг на час укладення правочину. З цією метою «ФК «ГЕЛЕКСІ» організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики.
Відповідно до положень Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України – гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються окремими траншами. Стороною позивача наголошено, що Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг ТОВ “ФК “ЕЛАЕНС”, що мало право на їх надання. Так, в результаті здійснення платіжної операції, ініційованої Позикодавцем, як стверджується у позовній заяві, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в рахунок надання позики перерахована на картковий рахунок, вказаний Позичальником при укладанні Договору позики. При цьому, грошові кошти у сумі 5 000,00 гривень надано на умовах строковості, поворотності та оплатності.
Крім того, відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 1,5 % в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу – 3,0%.
Так, у відповідачки виникла заборгованість у зв?язку із невиконанням взятих на себе зобов?язань, яка становить на дату подання позову 24 595,00 гривень, з яких: 5 000,00 гривень – заборгованість за позикою; 19 595,00 гривень, – заборгованість по процентам за користування позикою (розрахунок заборгованості додається до позовної заяви).
Відповідно до доводів сторони позивача позовна давність при зверненні до суду дотримана, враховуючи введення картантину та, згодом, воєнного стану на території України, що зумовило внесення змін до Перехідних та перехідних положень ЦК України та відповідних нормативних та підзаконних актів. При цьому, відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності", зупинення строку позовної давності припиняється 04.09.2025.
Враховуючи наведені обставини, неможливість позасудового врегулювання спору, представник позивача, діючи в інтересах позивача, просить задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою судді від 18.09.2025 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз?яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву, що також роз?яснено в ухвалі суду. Також судом встановлено відповідачу 5-денний строк з дня вручення ухвали для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу - заперечень (з дня отримання відповіді на відзив), які мають відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, а також одночасно з поданням до суду повинні бути надіслані іншим учасникам справи (у копіях).
Згідно з нормою ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідних клопотань до матеріалів справи не надходило.
Сторона відповідача скористалась своїм правом на подання відзиву, скерувавши його 03.10.2025 за допомогою системи «Електронний суд», тобто, із дотриманням строку, визначеного судом, як підтверджено матеріалами справи. За змістом відзиву відповідачка не погоджується з позовною заявою та позовними вимогами. Так, позивач надав відповідачу кредитні кошти у користування строком на 30 днів із зобов`язанням зі сплати процентів за користування кредитом, виходячи з процентної ставки 1,1% в день. Отже, за користування кредитом відповідачка мала сплатити 5 000 гривень *1,1%*30= 1 650 гривень. Зазначені умови є погодженими сторонами. Нарахування інших відсотків, поза межами узгодженого сторонами правочину строку кредитування, на переконання сторони відповідача, не є правомірним, адже в даному випадку є застосованими положення ч.2 ст.625 ЦК України. Стороною відповідача наголошено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов?язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Таким чином відповідачка визнає позов частково, у сумі 6 650,00 гривень, а в задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування просить відмовити.
Також стороною позивача 03.10.2025 скеровано відповідь на відзив у даній справі. Згідно з даною заявою по суті спору, сторона позивача заперечує щодо змісту відзиву та тверджень відповідача, вважає їх неприйнятними та такими, що не відповідають дійсності та чинному законодавству. Так, представник позивача констатує застосованість положень ст.82 ЦПК України, враховуючи ті фактичні обставини, які визнаються стороною відповідача. Окремо наголошено на тому, що договір позики укладено між позивачем та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, в електронній формі, а також на положеннях п.1.5.2, 1.7 договору щодо процентної ставки за користування кредитними коштами. Відповідно до п.1.6, 3.3 договору нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому, плата за користування позикою нараховується з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно.
Отже, сторона позивача наголошує, що сторонами правочину узгоджено нарахування двох видів процентів, до 21.02.2021 відповідно до п. 1.5.2 за ставкою 1,5%, а з 22.02.2021 згідно з п. 1.7 за ставкою 3,0% на день. Таким чином, відповідно до тверджень, викладених у відповіді на відзив, проценти після 22.02.2021 позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 1.6 та 3.3 договору позики, а не як відсотки за правомірне користування кредитом у порядку, передбаченому пунктом 1.5.2 договору. З урахуванням наведеного представник позивача наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
Крім того, 06.10.2026 за допомогою системи “Електронний суд” відповідачкою скеровано до суду заперечення на відповідь на відзив. За змістом заперечень у відповіді на відзив помилково зазначено період нарахування процентів після 22.02.2021, як міри відповідальності відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України та п.1.6, 3.3 договору. Так, у позовній заяві про нарахування процентів з вказаної дати не вказано, позаяк кредитний договір укладено в часі пізніше – 21.05.2021. Окремо наголошено, що у п.1.6 договору не визначений розмір процентів, а у п.1.7 - проценти в розмірі 3% визначаються саме як проценти за користування кредитом. Стосовно строку нарахування процентів сторона відповідача зауважує, що, виходячи зі змісту п.1.7, 3.3 договору, вони є саме платою за користування позикою, тобто має враховуватись в межах строку надання кредиту, узгодженого сторонами. Натомість відповідальність за порушення строку виконання грошового зобов`язання встановлена у п. 4.3 кредитного договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми простроченого платежу. Розмір процентів за неправомірне користування грошовими коштами, відмінний від імперативно встановленого статтею 625 ЦКУ (3% річних, або 0,0082% в день) сторонами правочину не узгоджувався. Також у запереченнях наголошено, що позичальник на час дії карантинних обмежень в будь-якому випадку звільняється від сплати платежів відповідно до ст.625 ЦК України, як і під час дії воєнного стану. З огляду на зазначене, відповідачка просить в задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом в сумі 17 495,00 гривень відмовити.
Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, інших заяв по суті спору не скеровано, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. 
Підстав для оголошення перерви та / або відкладення судового засідання відповідно до положень ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із тим, що розгляд справи проводиться за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.
За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.
Судом встановлено, що між сторонами 21.05.2021 укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №228689, відповідно до умов якого ТОВ “ФК “Гелексі” (п.1.1, 1.2, 1.3) (Позикодавець) надає ОСОБА_1 (Позичальнику) позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України – гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються окремими траншами. Загальний розмір всіх наданих за цім Договором траншів не може перевищувати розмір невідновлювальної кредитної лінії зазначений в п.1.9. цього Договору.
Згідно з п.1.5 сторони домовились, що за цим Договором Позикодавець надає, а Позичальник отримує перший транш (надалі Транш №1) на наступних умовах: п. 1.5.1 сума позики – 5 000,00 гривень; п.1.5.2 плата за користування позикою за Траншем №1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1%, в день від початкового розміру позики за Траншем №1 відповідно п.1.5.1. Договору.
Сторонами у п.1.5.3. також узгоджено строк повернення позики за Траншем №1 (термін платежу): 19 червня 2021 року.
Як врегульовано у п.1.5.6 договору, позика за Траншем №1 надається Позичальнику в сумі, що зазначена в пп.1.5.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок/банківську картку вказану Позичальником під час надання особистих даних Позичальника в Особистому кабінеті). При цьому, відповідно до п.1.6 нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Суд зауважує, що даний пункт конкретизує порядок нарахування в разі, якщо не має місце дострокове повернення позики після її надання.
Згідно з п. 1.7, 1.9 плата за користування позикою за цим Договором встановлюється у вигляді процентів (надалі за текстом іменується – «процентна ставка за Договором» в усіх відмінках) та складає 3,0% в день від загального розміру невідновлювальної кредитної лінії відповідно п.1.9. Договору. Загальний розмір невідновлювальної кредитної лінії за цим Договором складає 5 000,00 гривень. При цьому, строк дії Договору становить три роки з дати підписання Сторонами (п.1.10).
За змістом п.2.1.1. позикодавець має право вимагати від Позичальника повернення суми позики, плати за користування позикою та виконання усіх інших зобов`язань передбачених цим Договором. Згідно з п.2.1.4 у разі порушення строку виконання зобов`язань за цим Договором з боку Позичальника, Позикодавець має право нараховувати Позичальникові неустойку відповідно до вимог чинного законодавства.
Поряд з цим, згідно з п.2.2.1 позичальник має право достроково повернути позику як в повному обсязі, так і частинами, сплативши плату за користування позикою, яка була нарахована за фактичну кількість днів користування позикою.
Позичальник зобов?язаний відповідно до п.2.4.1, 3.1 договору в передбачені цим Договором та Додатковими угодами до нього терміни повернути позику/транши в повному обсязі, сплатити плату за користування позикою в порядку, визначеному цим Договором та Додатковими угодами до нього; повністю повернути Позикодавцю суми отриманих позик за траншами та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше строків, встановлених цим Договором.
При цьому, у п.3.2 сторони домовилися, що повернення позики та сплата плати за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті, що враховується судом під час ухвалення рішення. Даний графік досліджений судом.
Відповідно до п.3.3 обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно.
Суд погоджується з доводами сторони позивача з приводу того, що відповідальність у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості за позикою за Траншем №1 та/або іншими Траншами за цим Договором та/або Позикою за Договором, врегульована у п.4.3, а саме: Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.
Як вказано у п.8.3 договору невід`ємною частиною цього Договору є «ПРАВИЛА НАДАННЯ ГРОШОВИХ КОШТІВ У ПОЗИКУ ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» (далі – Правила). Уклавши Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил та виконувати свої обов`язки, визначені Правилами.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Так, стороною відповідача визнається факт укладення договору, сума кредиту, його отримання, а також розмір відсотків за користування кредитними коштами за 30 календарних днів, тобто, в межах строку користування позикою та враховуючи процентну ставку, узгоджені у п. 1.5.2, 1.5.3. договору. При цьому, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Матеріалами справи підтверджено, що вказаний вище договір позики підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Судом також досліджено паспорт споживчого кредиту, зміст якого відповідає умовам договору, зокрема, строк кредитування визначений до 19.06.2021, мета кредиту – на споживчі потреби, спосіб надання – перерахування на верификовану банківську картку позичальника.
У додатках до позовної заяви міститься засвідчений витяг з договору про надання послуг з переказу грошових коштів №04/08-17 ПК від 04.08.2017, укладений між ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «ФК «Гелексі». Предмет договору, а саме зобов?язання надавати організації послугу «переказ на картку» для подальшого зарахування на карткові рахунки клієнтів відповідно до правил МПС врегульований сторонами у п.1.1 даного договору. Суд звертає увагу на тому, що з наданого витягу не можна встановити строку дії договору. Проте, згідно з листом за підписом директора ТОВ «ФК «Елаєнс» Пархоменка М.С. від 01.08.2025, перерахування на картку ОСОБА_1 суми кредиту (5 000,00 гривень) 21.05.2021 у результаті платіжної операції, ініційованої позивачем, підтверджено. У листі наведено деталі транзакції.
Разом з цим, наданими доказами (розрахунком заборгованості) підтверджено надання кредиту відповідачеві у сумі 5 000,00 гривень 21.05.2021, що визнається стороною відповідача, як встановлено судом та відповідно до приписів ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Станом на 01.08.2025 розмір заборгованості відповідачки за даними розрахунку становить 24 595,00 гривень, зокрема, тіло кредиту у вказаній вище сумі. Суд також враховує, що в період з 21.05.2021 по 18.06.2021 позикодавцем нараховано відсотки із розрахунку 55,00 гривень на день відповідно до п.1.5.2 договору, а в період з 19.06.2021 по 16.10.2021 із розрахунку 150,00 гривень на день, тобто, поза межами строку кредитування (повернення позики), як зазначено у розрахунку – відповідно до п.1.7 договору. Крім того, за змістом розрахунку нарахування за позикою зупиняються на 121-й день прострочення у відповідності до вимог облікової політики позивача.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить з таких норм цивільного законодавства.
За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). 
Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону N 675-VIII).
В силу п.6 ч.1 ст.3 Закону N 675-VIII, електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Стороною відповідача визнається укладення між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 саме електронного договору, доказів підписання у інший спосіб або незгоди із процедурою його підписання не надано.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
Враховуючи зміст наведених норм, можна вважати, що споживач послуг лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки такі умови договорів приєднання розробляються позивачем, як надавачем фінансових послуг, відповідно, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим кредитодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору та під час його виконання діють певні вимоги у визначеній редакції. 
У вказаній справі із врахуванням наданого тексту договору із підписами кредитодавця та позичальника, цієї умови в достатньому обсязі дотримано позивачем, відповідно, положення ст.634 ЦК України розповсюджуються на правовідносини, що склались між сторонами у справі.
За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч.2 ст. 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Крім того, згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
В разі укладення кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
У цій справі позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості, а саме, тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, прострочених щодо обох складових. Позовних вимог про застосування наслідків невиконання грошового зобов?язання відповідно до ст.625 ЦК України стороною позивача не заявлено, як видно з позовної заяви, а обгрунтування, наведене у відповіді на відзив, не може свідчити про зміну підстав звернення до суду та не може бути прийнято судом.
Згідно зі ст.1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник та не повернув у визначений сторонами правочину строк, сума якої (5 000,00 гривень) визнається ОСОБА_1 ), стягнути проценти за користування кредитом, розмір яких підтверджений наданим розрахунком.
Суд, проаналізувавши доводи сторін, наголошує, що право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача поза межами строку кредитування забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Дана позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18, та у постанові від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшла висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). 
Враховуючи вищенаведені умови договору від 21.05.2021, погоджені сторонами правочину, а саме п.1.5.2, 1.5.3, 1.9 договору, надання одного траншу позичальнику у сумі 5 000,00 гривень зі строком повернення 19.06.2021, фіксованої процентної ставки - 1,1%, в день від початкового розміру позики, що визнається стороною відповідача, суд вважає підтвердженими позовні вимоги ТОВ “ФК “Гелексі” про стягнення за строк користування ОСОБА_1 позикою процентів, виходячи із такого розрахунку: 5 000 гривень *1,1%*30= 1 650 гривень, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, позаяк позивач виконав свої зобов?язання за договором щодо надання позики, а позичальниця порушила взяті на себе зобов?язання, не повернувши суму позики та проценти за користування нею.
Щодо стягнення іншої частини процентів суд враховує, що їх нараховано позивачем відповідно до п.1.7 договору, у розмірі 3% на день. При цьому, п.3.3 договору врегульовано, що плата за користування позикою нараховується з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно. Як встановлено судом, строк повернення позики - 19.06.2021, при цьому відповідачка отримала лише один транш у сумі 5 000,00 гривень, інших траншів вона не отримувала. Таким чином, позикодавцем неправомірно нараховувалися проценти за користування позикою, після 19.06.2021, оскільки це суперечить п.п.1.6, 3.2. та 3.3 укладеного договору позики та графіку як додатку до договору, який є його невід`ємною частиною , а додаткових угод між сторонами укладено не було. 
Таким чином розрахунок заборгованості, який наданий позивачем свідчить про те, що позикодавець нарахував плату за користування позикою, зокрема, поза межами строку повернення позики, тобто після 19.06.2021, застосувавши при цьому підвищену процентну ставку. Умови, викладені в п.1.7 договору суперечать п.1.5.2, 3.2, 3.3 договору щодо узгодженої фіксованої процентної ставки, відповідно, суд не може дійти висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачки відсотків із підвищеною процентною ставкою 3% в день в період з 20.06.2021, тобто, поза межами строку повернення позики.
Посилання позивача у відповіді на відзив на нарахування підвищеної поцентної ставки саме як міри відповідальності на підставі ст. 625 ЦК за правилами, визначеними п. 1.7. договору позики, є помилковими та відповідають вимогам чинного законодавства, вказаним вище. 
Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за диспозицією цієї статті боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляції та 3% річних від простроченої суми і лише відсоток річних може бути змінений умовами договору, а не строк, протягом якого він нараховується.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення процентів, виходячи із розрахунку 150,00 гривень на день за період з 19.06.2021 по 16.10.2021 не підлягає задоволенню, приймаючи доводи сторони відовідача. Відповідно, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають задоволенню частково у спосіб, визначений позивачем, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №228689 від 21.05.2021 в сумі 6 650,00 гривень (тіло кредиту та частково – відсотки, в межах строку надання позики), в іншій частині позов задоволенню не підлягає.
Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого. Згідно з ч. 1,2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідачки слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 654,97 гривень.
Щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Так, до позовної заяви додано копію довіреності від 09.07.2025, договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025. Обсяг правничої допомоги узгоджений сторонами у п.1.2 договору, строк дії – протягом двох років з дати підписання – у п.2.1. Відповідно до п.1.7 договору розмір гонорару адвоката визначається за домовленістю сторін та відображається у актах приймання-передачі наданих послуг. Крім того, у додатках до позовної заяви наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На підтвердження факту виконання умов, визначених договором, стороною позивача долучено до позовної заяви акт наданих послуг правничої допомоги від 03.09.2025 адвокатом Рудзеєм Ю.В.
Позивачем заявлено до стягнення вартість понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 гривень, з яких (відповідно до акта) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту прав клієнта – 1 000,00 гривень, складання позовної заяви, попередній розрахунок судових витрат – 3 000,00 гривень, формування додатків до позовної заяви -1 000,00 гривень. Акт засвідчений представниками сторін договору від 09.07.2025.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Разом з цим, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Тотожні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16, пр.№11-562ас18 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом професійної правничої допомоги у погодженому між ним та клієнтом розмірі, проте суд вважає, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумності, обсягу наданої правничої допомоги, тривалості витраченого часу та складності справи, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. 
Суд враховує також ціну позову, значення справи для сторін, а також результати розгляду справи. Відсутність заперечень відповідача в даному випадку не є визначальною.
При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу. Так, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19, пр.№ 61-5486св21 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст.137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №727/463/19, від 20.09.2023 у справі №753/7936/22, від 31.10.2024 у справі №242/3831/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, від 02.06.2022 у справі №15/8/203/20.
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Ч.1,2 статті 30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону, але враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Тому, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд вважає, що вимога сторони позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає задоволенню частково у сумі 2 000,00 гривень. Вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. В іншій частині у стягненні витрат суд відмовляє.
Керуючись ст. 2, 4, 5, 11-13, 19, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 178, 223, 247, 258-259, 263-265, 272-274, 279 ЦПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №228689 від 21.05.2021 в сумі 6 650,00 гривень (шість тисяч шістсот п?ятдесят гривень 00 копійок).
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» судовий збір у сумі 654,97 гривень (шістсот п?ятдесят чотири гривні 97 копійок).
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000,00 гривень (дві тисячі гривень 00 копійок).
У стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині відмовити.
Реквізити сторін: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», код ЄДРПОУ 41229318, місцезнаходження: м. Київ, вул. В?ячеслава Липинського, буд. 10/1.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду складено та підписано 06.04.2026.

Суддя: Л.А. Вайнраух