Справа № 490/6247/25
н\п 2/490/593/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, 
ВСТАНОВИВ:

01.08.2025 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути з останнього на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» шкоду заподіяну дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 87480,38 грн.
В обгрунтування позову позивач вказав наступне. 
05.02.2025 року біля автомийки самообслуговування «LuxWash», що розташована по вул. Малко-Тирнівська в м. Миколаєві, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Hyundai реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасника руху, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду у вигляді електричної опори та зарядної станції.
Пошкоджена електрозарядна станція Модель UGV-FC-A80 (надалі – електрозарядна станція), що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Малко-Тирнівська, 84В, є власністю ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія». Після скоєння ДТП, позивачем було відключено електрозарядну станцію від електромережі, демонтовано та направлено до заводу-виробника для обстеження та ремонту, з подальшим виконанням робіт з встановлення та підключення електрозарядної станції до електромережі. Загальна вартість відновлювальних робіт пошкодженої внаслідок ДТП електрозарядної станції, сплачених позивачем підрядним організаціям, склала 169805,94 грн, а саме: вартість надання транспортно-експедиторських послуг, згідно укладеного 03.03.2025 року договору № Д-Т-00124959 між позивачем та ТОВ «Делівері» (зі страхуванням вантажу), склала – 15564,00 грн; вартість послуг з відключення від електричної мережі електрозарядної станції та подальшого обстеження та підключення до електричної мережі електрозарядної станції згідно договорів, укладених позивачем з АТ «Миколаївобленерго», склала - 1311,44 грн; вартість робіт з демонтажу та подальшого встановлення електрозарядної станції, згідно договору підряду № 03/03/2025, укладеного 03.03.2025 року, між позивачем та ТОВ «Нікоенергомонтаж», склала – 15504,00 грн; вартість поточного ремонту електрозарядної станції згідно договору № 125/038 від 07.04.2025 року, укладеного між ТОВ «Інфоком ЛТД» та позивачем, склала – 137426,50 грн. 
Також сторона позивача зазначає, що враховуючи, що цивільно-правова відповідальність водія застрахована в Страховій компанії «ББС ІНШУРАНС, 20.05.2025 року позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджену електрозарядну станцію до вказаної особи.
03.07.2025 року АТ «СК «ББС ІНШУРАНС» повідомило, що ним прийнято рішення про виплату страхового відшкодування за пошкоджену електрозарядну станцію в розмірі 68604,63 грн, які були перераховані на рахунок позивача. 23.07.2025 року АТ «СК «ББС ІНШУРАНС» повідомило, що ним прийнято рішення про виплату страхового відшкодування за пошкоджену електрозарядну станцію в розмірі 13720,93 грн, які були перераховані на рахунок позивача. Отже, у зв`язку з частковим відшкодуванням АТ «СК «ББС ІНШУРАНС», понесених Товариством витрат на відновлення роботи електрозарядної станції, залишок витрат складає 87480,38 грн.
09.07.2025 року позивач направив на адресу відповідача претензію щодо необхідності сплати шкоди, заподіяної ДТП, однак зазначена претензія залишена відповідачем поза увагою.
За такого, оскільки вина відповідача щодо пошкодження електрозарядної станції підтверджена протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №239537 від 05.02.2025 та встановлена Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.03.2025 у справі №490/1135/25, кошти витрачені позивачем на ремонт та відновлення роботи електрозарядної станції підтверджені належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, представник позивача вважає що саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами, які на момент пред`явлення цієї позовної заяви до суду складають 87480,38 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою судді від 13.08.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13.10.2025 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» всі матеріали по виплаті страхового відшкодування за електрозарядну станцію модель UGV-FC-A80 (CHAMO+CCS Combo 2+GBT) заказний номер UGV-A80DG-H50C80G80-D-RMH (3/8 - 20241444) згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-222204149 від 18.07.2024 р.
15.10.2025 року від представника АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» надійшли витребувані судом матеріали.
17.10.2025 року від представника відповідача – адвоката Курносенка Д.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимоги не згоден, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, з наступних підстав.
Сторона відповідача зазначає, що на момент настання ДТП у відповідача була чинна страховка цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу в АТ «СК «ББС ІНШУРАНС», з лімітом відповідальності 160000 грн, що повністю покривало потенційний розмір збитків, завданих майну третіх осіб. Позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія, після проведення власної оцінки, виплатила позивачу: 68604,63 грн основна сума відшкодування; 13720,93 грн — ПДВ. Загальна виплата становила 82325,56 грн.
Разом з тим, представник відповідача зазначає, що позивач, не погодившись із результатами оцінки страховика, не замовляв незалежну експертизу, але заявив, що загальні витрати на відновлення склали 169805,94 грн, і тому просить стягнути з відповідача різницю у сумі 87480,38 грн.
Представник відповідача стверджує, що відповідальність за шкоду покладається на страховика, а не на страхувальника і у разі недостатності страхового відшкодування за договором страхування відповідальності суд повинен у таких спорах з`ясовувати всі факти та обставини у зв`язку із страховим відшкодуванням. Отже, якщо розмір шкоди не перевищує ліміту відповідальності, визначеного полісом (а в даному випадку – 160000 грн) усю суму відшкодування здійснює страховик, а не водій.
Сторона відповідача зазначає, що на момент ДТП автомобіль Hyundai реєстраційний номер НОМЕР_1 мав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідач не ухилявся від виконання обов`язку він виконав вимогу закону, уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності.
При цьому, представник відповідача стверджує, що позивач звернувся саме до страхової компанії, яка провела розрахунок шкоди і здійснила виплату у межах полісу. Таким чином, свої зобов`язання відповідач виконав у повному обсязі. Якщо позивач не згоден із розміром страхової виплати, він має право оскаржувати дії страховика, а не вимагати додаткових коштів від страхувальника.
Представник відповідача вважає, що об`єктивний розмір збитку, а не той що заявляє позивач не перевищує ліміту відповідальності страховика. 
Отже, виходячи з цього сторона відповідача робить висновок про те, що зазначена нині сума відшкодування матеріальної шкоди є безпідставною, та ставить під сумнів розумності та співмірності завданої шкоди зі значно завищеними позовними вимогами. 
Також адвокат Курнорсенко Д.О. стверджує, що позивач не довів фактичний розмір шкоди. Позивач заявляє суму збитків 169805,94 грн, однак не надає жодної незалежної експертної оцінки, яка б підтверджувала: реальний обсяг пошкоджень; необхідність проведення саме таких робіт; економічну доцільність і співмірність вартості ремонту пошкодженню. Надані до позову документи це лише рахунки від підрядних організацій, але вони не містять ані актів дефектування, ані технічних висновків щодо пошкоджень. Таким чином, розмір заявлених збитків є непідтвердженим, а тому не може бути стягнутий у судовому порядку.
Крім того, сторона відповідача стверджує, що в даному випадку відсутній причинний зв`язок між ДТП і всіма заявленими витратами, позивач заявляє, що до вартості збитків включено: транспортно-експедиторські послуги, демонтаж і монтаж станції, ремонтні роботи, підключення до мережі тощо. Однак, не надано доказів, що всі ці витрати були обов`язковими наслідками саме ДТП, а не результатом модернізації, поліпшення або заміни обладнання на новіше. Це суперечить ч. 1 ст. 1192 ЦК України, яка визначає, що «Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.». Без технічної експертизи визначити, які саме пошкодження виникли внаслідок ДТП, неможливо.
Представник ОСОБА_1 вказує, що відповідач визнає сам факт ДТП, однак не погоджується з тим, що має нести відповідальність за суму, яка не доведена і перевищує страхове покриття. У даному випадку відповідач не порушував жодних зобов`язань перед позивачем, а шкода відшкодована страховиком у межах тієї суми, яку вважав доцільною згідно проведенню експертизи в АТ «СК «ББС ІНШУРАНС».
Виходячи з вищевикладеного, сторона відповідача вважає, що цивільний позов, який був поданий на ОСОБА_1 , враховуючи судову практику, є безпідставний у частинах про відшкодування матеріальної шкоди.
14.11.2025 року від представника ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» - Сурикової І.А. надійшла відповідь на відзив, в якій вважала доводи сторони відповідача безпідставними, мотивуючи це наступним.
Представниця позивача вказує, що заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що позивач не довів фактичний розмір шкоди, оскільки на його думку, до позову не додано доказів, що всі витрати були обов`язковими наслідками ДТП, а не результатом модернізації або заміни обладнання на новітнє. З цього приводу сторона позивача заперечує, оскільки пошкодженим майном позивача є електрозарядна станція, яка в свою чергу є джерелом підвищеної небезпеки. Електрозарядна станція — це пристрій, який надає електроенергію для зарядки акумуляторів електричного транспорту. Станція підключається до автомобіля через кабель із відповідним роз`ємом, а також має електронні контролери для управління процесом зарядки (регулювання напруги, струму, моніторинг стану). З огляду на складність конструкції та вимоги безпеки, відновлення пошкоджень такого обладнання потребує проведення комплексу технічних заходів, а саме: відключення/підключення станції від мережі живлення; демонтажу пошкодженого обладнання; транспортування його до сервісного центру; виконання діагностики, ремонту та повторного монтажу. Усі зазначені дії є обов`язковими технологічними операціями для відновлення пошкодженого майна та не можуть бути віднесені до модернізації чи поліпшення. Щодо тверджень про модернізацію або заміну на новітнє обладнання, відповідач безпідставно вказує, що здійснений ремонт нібито мав характер модернізації. Представниця позивача зазначає, що модернізація — це процес оновлення або удосконалення об`єкта з метою приведення його у відповідність до сучасних вимог, тобто покращення характеристик об`єкта порівняно з первісним станом. У даному випадку електрозарядна станція моделі UGV-FC-A80 була введена в експлуатацію 03 вересня 2024 року, і на момент ДТП (05.02.2025 року) перебувала у гарантійному періоді експлуатації. Як вбачається зі змісту додатку №1 до Договору №125/038 від 07.04.2025 року, будь-яких робіт із заміни чи удосконалення майна не проводилося — здійснювався виключно ремонт пошкоджених елементів для відновлення станції до її первісного робочого стану. Таким чином, відповідачем не надано доказів того, що позивачем здійснено модернізацію або оновлення обладнання. 
Стосовно доказів понесених витрат позивача, представниця позивача звертає увагу, що до позовної заяви долучені копії договорів із контрагентами, які здійснювали зазначені відновлювальні роботи; відповідні платіжні документи та акти виконаних робіт, що підтверджують фактичну сплату вартості послуг та матеріалів. Таким чином, факт понесення витрат та їх зв`язок із відновленням пошкодженого майна належним чином підтверджені письмовими доказами, що є в матеріалах справи. Розмір реальних збитків, заподіяних позивачу підтверджено документально, а витрати, понесені позивачем, на відновлення пошкодженого перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача та мають бути відшкодовані в повному обсязі. Отже, твердження відповідача, про об`єктивний розмір збитку не заслуговує на увагу, оскільки такого поняття взагалі не існує в діючому законодавстві.
Щодо міркувань відповідача про право позивача на оскарження дій страхувальника, сторона позивача зазначає, що таке право на оскарження розміру страхової виплати та безпосередній інтерес у повному відшкодуванні завданих збитків виникло перш за все у страхувальника та не зобов`язувало потерпілу особу (позивача) вчиняти такі дії, з огляду на можливість отримання залишку від винуватця ДТП. Також зазначає, що про отримання неповної суми відшкодування від страхової компанії позивач (потерпіла сторона) повідомляв відповідача в порядку досудового врегулювання спору в претензій, копія якої долучена до матеріалів позовної заяви.
За такого, представниця позивача вважала, що позовні вимоги обгрунтовані та є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Ухвалою суду від 08.01.2026 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 25.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
25.02.2026 року справу передано судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 02.03.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/6247/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.04.2026 року на 15:00 год.
Сторони в судове засідання 09.04.2026 року не з`явилися.
09.04.2026 року представниця позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю.
09.04.2026 року представник відповідача подав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі та без участі відповідача у зв`язку з перебуванням на невідкладних слідчих діях у ТУ ДБР м. миколаєва в іншому кримінальному провадженні. Правова позиція з підзахисним узгоджена, проти позовної заяви заперечують у повному обсязі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС",яка повідомлена належним чином про місце дату та час слухання справи, свого представника в судове засідання не направила, про наявність поважних причин, які перешкоджають явці в судове засідання не повідомила, про відкладення розгляду справи не клопотала, пояснень щодо справи не надала.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Судом встановлено, що постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.03.2025 року у справі про адміністративні правопорушення №490/1135/25 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 850,00 гривень.
У вказаній постанові, яка набрала законної сили, судом встановлено наступне.
05 лютого 2025 року о 20 годині 55 хвилин в місті Миколаєві по вулиці Малко-Тернівській, 75, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду у вигляді електричної опори та зарядної станції мийки самообслуговування «LuxWash». Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження та пошкоджено інше майно, тим самим ОСОБА_1 порушив п. 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
Вина ОСОБА_1  у вчиненні зазначеного вище правопорушення підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №239537 від 05.02.2025, в якому вказані обставини вчинення адміністративного правопорушення, а саме: ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду у вигляді електричної опори та зарядної станції мийки самообслуговування «LuxWash»; схемою місця ДТП від 05.02.2025 року, з якої вбачаються обставини вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило пошкодження транспортного засобу та іншого майна; письмовими поясненнями свідка ОСОБА_2 , згідно яких він 05.02.2025 року рухався по вулиці Ульянових та мав намір здійснити маневр повороту ліворуч, на мийку самообслуговування, та в цей час помітив інший транспортний засіб, який рухаючись на великій швидкості по зустрічній смузі для руху, виїхав за межі проїзної частини; письмовими поясненнями ОСОБА_1 , відповідно до яких він рухаючись на автомобілі по вулиці хотів здійснити обгін, проте в цей час автомобіль включив лівий покажчик повороту, та щоб не здійснити зіткнення з даним автомобілем, виїхав на бордюр, застосував екстрене гальмування, але здійснив наїзд на електричну станцію; відеозаписом з камери спостереження, на якому зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди; заявою ОСОБА_1 , в якій вину у вчиненому ДТП визнає.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України).
У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі №908/156/18, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 (провадження №61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №822/1468/17, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року).
На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20).
Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється.
Внаслідок ДТП пошкодження зазнало майно ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», а саме: електрозарядна станція Модель UGV-FC-A80.
Право власності вказаної електрозарядної станції позивачу підтверджується на Договором поставки обладнання №124-044 від 29.04.2024 року, Актом введення в експлуатацію №ЕК00-000010 від 03.09.2024 року, балансовою довідкою станом на 05.02.2025 року та техпаспортом №АКНА565322.023-ПС.
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1  на дату ДТП була застрахована у АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС», поліс №ЕР-222204149.
Згідно вказаного полісу строк дії Договору з 19.07.2024 по 18.07.2025 включно, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 160 000,00 грн.
06.02.2025 року ОСОБА_1 подано до АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу та ОСЦПВВНТЗ (Страхувальник).
20.05.2025 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подано до АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку за договором ОСЦПВВНТЗ (Потерпіла особа), в якому зазначена орієнтована сума збитку 169805,94 грн.
27.06.2025 року АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» складено страховий акт №149988/1 про виплату потерпілій особі - ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» страхового відшкодування у сумі 68604,63 грн. Вартість матеріального збитку страховою компанією призначено на підставі Звіту №149988, складеного 05.02.2025 року на замовлення АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 
16.07.2025 року АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» складено страховий акт №149988/2 про доплату потерпілій особі - ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» страхового відшкодування у сумі 13720,93 грн.
Факт виплати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» страхового відшкодування у загальній сумі 82325,56 грн підтверджується платіжними інструкціями №291696 від 07.07.2025 року на суму 68604,63 грн та №292252 від 17.07.2025 року на суму 13720,93 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Під час визначення розміру збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, необхідно враховувати складові цих збитків відповідно до змісту ч. 2 ст. 1192 ЦК України: реальна вартість втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Із правової позиції Верховного Суду (Постанова Першої судової палати КЦС від 15 жовтня 2020 року у справі №755/7666/19 (61 10010св20) вбачається, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати , вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені , та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.»
Загальна вартість відновлювальних робіт пошкодженої внаслідок ДТП електрозарядної станції, сплачених позивачем підрядним організаціям, склала 169805,94 грн, з яких: 
- 15564,00 грн – вартість надання транспортно-експедиторських послуг, згідно укладеного 03.03.2025 року договору № Д-Т-00124959 між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія»та ТОВ «Делівері» (зі страхуванням вантажу);
- 1311,44 грн – вартість послуг з відключення від електричної мережі електрозарядної станції та подальшого обстеження та підключення до електричної мережі електрозарядної станції згідно договорів, укладених ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія»з АТ «Миколаївобленерго»;
- 15504,00 грн – вартість робіт з демонтажу та подальшого встановлення електрозарядної станції, згідно договору підряду № 03/03/2025, укладеного 03.03.2025 року, між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія»та ТОВ «Нікоенергомонтаж»;
- 137426,50 грн – вартість поточного ремонту електрозарядної станції згідно договору № 125/038 від 07.04.2025 року, укладеного між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» та ТОВ «Інфоком ЛТД».
Вказані суми витрат підтверджуються наступними доказами: 
- витрати на суму 15564,00 грн підтверджуються: Актами здачі-приймання робіт (надання послуг страхування вантажів) №ДС-0477799901585143-2024 від 30.04.2025 р., №ДС-0477799901570209-2024 від 31.03.2025 р., Актами здачі-приймання робіт (надання послуг організації транспртно-експедиційних послуг) №ДС-0477799901581251-2024 від 30.04.2025 р., №ДС-0477799901573851-2024 від 31.03.2025 р., згідно яких ТОВ «ДЕЛІВЕРІ» надно позивачу транспортно-експедиторські послуги на загальну; платіжними інструкціями №1134 від 04.03.2025 р. на суму 450,00 грн, №1133 від 04.03.2025 р. на суму 3993,00 грн, №2242 від 02.05.2025 р. на суму 6500,00 грн, №2241 від 02.05.2025 р. на суму 4621,00 грн.
- витрати на суму 1311,44 грн підтверджуються: Актом про надання послуг згідно з договором №13586 від 06.05.2025 року, складеного АТ «Миколаївобленерго» про надання ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» послуги відключення від електричної мережі електрозарядної станції, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Малко-Тирнівська, 84В на суму 512,64 грн; Актом про надання послуг згідно з договором №13587 від 06.05.2025 року, складеного АТ «Миколаївобленерго» про надання ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» послуги обстеження і підключення до електричної мережі електрозарядної станції, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Малко-Тирнівська, 84В на суму 798,80 грн; платіжними інструкціями №2194 від 30.04.2025 р. на суму 798,80 грн, №2193 від 30.04.2025 р. на суму 512,64 грн;
- витрати на суму 15504,00 грн підтверджуються: Актом приймання виконаних будівельних робіт від 08.05.2025 року та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, згідно яких ТОВ «НІКОЕНЕРГОМОНТАЖ» надало ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» послугу з виконання робіт по демонтажу станції зарядки електромобілів на суму 1180,80 грн; Актом приймання виконаних будівельних робіт від 08.05.2025 року та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, згідно яких ТОВ «НІКОЕНЕРГОМОНТАЖ» надало ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» послугу з встановлення станції зарядки електромобілів на суму 14323,20 грн; платіжними інструкціями №2574 від 16.05.2025 р. на суму 1180,80 грн, №2575 від 16.05.2025 р. на суму 14323,20 грн;
- витрати на суму 137426,50 грн підтверджуються: Актом №1 здачі-приймання виконаних робіт за Договором №125/038 від 07.04.2025 р.(Рахунок №266 від 08.04.2025), складеного 30.04.2025 року ТОВ «ІНФОКОМ ЛТД» про надання ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» послуги з поточного ремонту електрозарядної станції модель UGV-FC-A80 (CHAMO+CCS Combo 2+GBT) заказний номер UGV-A80DG-H50C80G80-D-RMH (3/8 - 20241444) на суму 137426,50 грн, платіжною інструкцією №1861 від 09.04.2025 року на суму 137426,50 грн.
За такого, враховуючи надані позивачем докази понесених витрат, суд критично оцінює твердження сторони відповідача про недоведеність позивачем суми реальних витрат.
Крім того, суд приймає доводи позивача, щодо того, що пошкодженим майном є електрозарядна станція, яка в свою чергу є джерелом підвищеної небезпеки. Електрозарядна станція — це пристрій, який надає електроенергію для зарядки акумуляторів електричного транспорту. Станція підключається до автомобіля через кабель із відповідним роз`ємом, а також має електронні контролери для управління процесом зарядки (регулювання напруги, струму, моніторинг стану). 
А тому, суд вважає такими, що заслуговують уваги твердження сторони позивача, що з огляду на складність конструкції та вимоги безпеки, відновлення пошкоджень такого обладнання потребує проведення комплексу технічних заходів, а саме: відключення/підключення станції від мережі живлення; демонтажу пошкодженого обладнання; транспортування його до сервісного центру; виконання діагностики, ремонту та повторного монтажу. Усі зазначені дії є обов`язковими технологічними операціями для відновлення пошкодженого майна та не можуть бути віднесені до модернізації чи поліпшення.
Згідно з ч. 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина ДТП, наявність вини відповідача та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 82325,56 грн. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача.
Відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилався не те, що позивач звернувся саме до страхової компанії, яка провела розрахунок шкоди і здійснила виплату у межах полісу, а тому, якщо він не згоден із розміром страхової виплати, він має право оскаржувати дії страховика, а не вимагати додаткових коштів від страхувальника.
Однак, суд ваажає дані твердження безпідставними та такими, що не заслуговуюють на увагу з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що розмір нанесеної позивачу шкоди, завданої власником транспортного засобу «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 , являє собою різницю між реальною сумою збитку, підтвердженою належними та достатніми доказами, заподіяної пошкодженням електрозарядної станції, а саме: 169805,94 грн та сумою, виплаченою страховою компанією – 82325,56 грн, що складає 87480,38 грн.
Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст. 1194 ЦК.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, з якою погодився і Верховний Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №755/5374/18, провадження № 61-14827св19.
При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до АТ «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» з вимогами про оскарження рішення щодо визначення розміру страхового відшкодування.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За таких обставин, суд приходить до висновку що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою обґрунтований та підлягає задоволенню.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.
Відповідно до пункту 6 частини прешої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією №26390 від 31.07.2025 року. За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 2422,40 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (Код ЄДРПОУ 42129888) шкоду заподіяну Дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 87480,38 грн (вісімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят гривень 38 копійок). 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (Код ЄДРПОУ 42129888) судовий збір в сумі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Саламатін О.В.