Дата документу 25.02.2026 Справа № 335/7222/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26-6 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Пантюх Ю.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни щодо невиконання ухвали суду від 05 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої К.І. щодо невиконання ухвали суду від 05 грудня 2025 року (в порядку ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України).
В обґрунтування скарги зазначав, що 05 грудня 2025 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21 частково задовольнив скаргу стягувача та ухвалив судове рішення, яким визнав протиправною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої К.І. у виконавчому провадженні № 76759436, яка мала місце під час побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 у формі он-лайн зустрічі 01 листопада 2025 року та полягала у не здійсненні перевірки виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням Орджонікідзевського (наразі Вознесенівського) районного суду міста Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у справі № 335/7222/21 та ухвалою цього ж суду від 10 липня 2025 року про зміну способу і порядку виконання рішення. Зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчу К.І. на підставі наданого ОСОБА_1 відеозапису побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 у формі он-лайн зустрічі 01 листопада 2025 року здійснити перевірку виконання рішення боржником ОСОБА_3 та за наявності відповідних підстав вжити заходів примусового виконання рішення, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.
Станом на початок січня 2026 року державний виконавець не повідомив його про виконання вказаної ухвали та не надав доказів вчинення дій, до яких його зобов`язав суд (складання акта перевірки, винесення процесуальних рішень).
Про факт свідомого невиконання зазначеної ухвали та причини такої бездіяльності йому стало відомо лише 05 січня 2026 року, днем виникнення права на оскарження є 05.01.2026 року. Відповідно, скарга подається ним в межах 10-денного строку, встановленого ст. 449 ЦПК України.
Також вказує, що ухвала підлягає негайному виконанню, сам факт подання апеляційної скарги не зупиняє виконання судового рішення автоматично, якщо суд апеляційної інстанції не виніс ухвали про зупинення дії оскаржуваного рішення. Станом на 05.01.2026 такої ухвали про зупинення не існує. 
Вказує на порушення ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Так, виконавець зобов`язаний виконувати рішення судів. Ігнорування прямої вказівки суду здійснити перевірку відеозапису від 01.11.2025 є протиправною бездіяльністю. 
Виконавець проігнорував обов`язок повідомити суд про виконання (або про причини неможливості виконання) (ст. 453 ЦПК України) у 10-денний строк, натомість виклав свою відмову у відзиві на зовсім іншу скаргу. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд:визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни, яка полягає у невиконанні ухвали Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.12.2025 року у справі № 335/7222/21; зобов`язати головного державного виконавця Осадчу Катерину Ігорівну негайно виконати ухвалу суду від 05.12.2025 року, а саме, здійснити перевірку виконання рішення боржником за відеозаписом від 01.11.2025 та вжити заходів, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», незважаючи на процес апеляційного оскарження.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни щодо невиконання ухвали суду від 05 грудня 2025 року.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також просить розглянути апеляційну скаргу без його участі, за наявними у справі матеріалами.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає,що суд першої інстанції помилково застосував п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Так, скарга від 06.01.2026 року стосувалася триваючої бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні № 76759436. Предметом скарги було не лише "примусове виконання ухвали", а й невиконання виконавцем обов`язків, передбачених ст. 453 ЦПК України. Відмова у відкритті провадження позбавила його можливості довести факт бездіяльності (зокрема, ненадання відповіді у 10-денний строк) та перевірити, чи існують законні підстави для невиконання ухвали.
Звертає увагу, що факт подання апеляційної скарги виконавцем не зупиняє дію ухвали, яка набрала законної сили негайно, якщо апеляційним судом не постановлено ухвалу про зупинення дії судового рішення. Станом на момент подання скарги (06.01.2026) та постановлення оскаржуваної ухвали (15.01.2026), ухвали про зупинення виконання не існувало. Виконавець використовує факт подання апеляції як привід для повної бездіяльності, навіть не повідомивши суд про стан виконання, що є прямим порушенням вимог закону.
Також від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення у справі, вказує, що 04.02.2026 Запорізький апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу органу ДВС на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 та залишив апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу від 05.12.2025 - без змін. Отже, питання правомірності та обов`язковості ухвали від 05.12.2025 вже підтверджене апеляційним судом. 
Крім того, 11.02.2026 начальник Приморського ВДВС у м. Одесі О.О. Гусєв надіслав йому лист (№ 23120), де, посилаючись на ухвалу суду від 30.01.2026, повідомив, що: за п. 1 клопотання: відеозаписи та роздруківки журналу дзвінків “долучено та зберігається” у матеріалах ВП № 76759436; за п. 5 клопотання: відмовлено у ініціюванні обмежень, оскільки “відсутні акти”, які підтверджують повторне невиконання. 
Вказує, що відповідно до ст. 367 ЦПК України, докази, не подані раніше, приймаються у виняткових випадках. Так: постанова апеляційного суду від 04.02.2026 та лист Гусєва від 11.02.2026 об`єктивно не могли бути подані разом з апеляцією від 18.01.2026, бо їх ще не існувало/не було отримано апелянтом на той момент; ці документи прямо впливають на оцінку позиції щодо “непідсудності/неможливості розгляду” і підтверджують порушення прав апелянта. Тому просить долучити до матеріалів справи вказані докази.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. Як зазначалося вище, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить розглянути справу без його участі, за наявними в ній матеріалами.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що в порядку судового контролю за виконанням судового рішення у справі № 335/7222/21 судом було розглянуто скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, за наслідками якої винесено ухвалу від 05.12.2025. Вказана ухвала від 05.12.2025 не є судовим рішенням у справі, яке підлягає примусовому виконанню та, відповідно, судовому контролю в порядку Розділу VII ЦПК України. Порядок виконання вказаної ухвали визначений ст. 453 ЦПК України, якою передбачено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.
Оскарження бездіяльності виконавця щодо невиконання такої ухвали в порядку цивільного судочинства не передбачене, у зв`язку із чим у відкритті провадження за скаргою слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, яка мала місце під час побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 у формі он-лайн зустрічі 01 листопада 2025 року та полягала у не здійсненні перевірки виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням Орджонікідзевського (наразі Вознесенівського) районного суду міста Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у справі № 335/7222/21 та ухвалою цього ж суду від 10 липня 2025 року про зміну способу і порядку виконання рішення.
Зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчу Катерину Ігорівну на підставі наданого ОСОБА_1 відеозапису побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 у формі он-лайн зустрічі 01 листопада 2025 року здійснити перевірку виконання рішення боржником ОСОБА_3 та за наявності відповідних підстав вжити заходів примусового виконання рішення, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». 
У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.
06.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, яка полягає у невиконанні вищезазначеної ухвали суду від 05.12.2025.
 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У цивільному процесуальному законодавстві право учасника справи на оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного / приватного виконавця закріплене в статті 447-1 ЦПК України, за змістом якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згадані норми чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень своїм призначенням має насамперед забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення, а також усунення порушень прав учасників виконавчого провадження, які виникли в ході такого виконання.
Наведе узгоджується з висновками, викладеними у рішенні Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009, про те, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Судовий контроль за виконанням судових рішень спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржених рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а, в першу чергу, на поновлення порушених прав особи, яка звертається зі скаргою.
Метою звернення  ОСОБА_1 до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої К.І. було спонукання суб`єкта оскарження до здійснення перевірки виконання рішення боржником за відеозаписом від 01.11.2025 та вжиття заходів, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Такі вимоги  ОСОБА_1 ґрунтувалися на тому, що ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2025 року було зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчу К.І. на підставі наданого ОСОБА_1 відеозапису побачення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 у формі он-лайн зустрічі 01 листопада 2025 року здійснити перевірку виконання рішення боржником ОСОБА_3 та за наявності відповідних підстав вжити заходів примусового виконання рішення, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
У справі, яка переглядається, виникла ситуація, за якої заявник намагається використати процедуру судового контролю за виконанням судового рішення, постановленого в процедурі судового контролю в цивільній справі № 335/7222/21, оскільки заявник просив здійснити оцінку дій виконавця з приводу несвоєчасного виконання вищевказаної ухвали суду від 05 грудня 2025 року про зобов`язання державного виконавцяна підставі наданого відеозапису побачення здійснити перевірку виконання рішення боржником та за наявності відповідних підстав вжити заходів примусового виконання рішення, визначених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
На переконання суду, права заявника були поновлені ухвалою суду від 05 грудня 2025 року.
Подальші дії чи бездіяльність посадової особи органу Державної виконавчої служби, вчинені як реакція на відповідну ухвалу суду про визнання її бездіяльності протиправною, не стосуються питання виконання рішення суду в цивільній справі № 335/7222/21, а перебувають у площині її потенційної відповідальності (дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної) за невиконання ухвали суду про визнання її бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень обставин, якими заявник обґрунтовував вимоги своєї скарги, незгоди з судовим рішенням, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 просив апеляційний суд долучити до матеріалів справи постанову Запорізького апеляційного суду від 04.02.2026 та лист начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Гусєва О.О. від 11.02.2026. Вказує, що ці докази не були подані разом з апеляційною скаргою, оскільки їх ще не існувало, не було отримано апелянтом на момент подачі скарги.
Вирішуючи вказане клопотання  ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Враховуючи, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції постанова Запорізького апеляційного суду від 04.02.2026 та лист начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Гусєва О.О. від 11.02.2026 не існували, це виключає можливість прийняття вказаних доказів судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржником таких доказів.
А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2026 року без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко