ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/98/25
Головуючий у першій інстанції – Бараненко С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/203/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області у складі судді Бараненка С.М. від 27 травня 2025 року, місце ухвалення рішення - с-ще Козелець, дата складання повного рішення - 30 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке є об`єктом спільної сумісної власності. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину від 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину від 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач ставив питання про розподіл судових витрат між сторонами. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що 23.10.2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у виконавчому комітеті Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис №33. 19.09.2024 року рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області у цивільній справі №734/3643/24 шлюб між сторонами даного спору, було розірвано. Позивач зазначав, що перебуваючи у шлюбі, він із ОСОБА_2 набули нерухоме майно, а саме, 07.05.2019 року за договором купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Ткаченко Н.В., сторони спору набули у власність 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером довідки 165797981, сформованої 07.05.2019 року. Власником 1/2 частки у праві спільної часткової власності на вказаний вище житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами зазначено ОСОБА_4 . За доводами позивача, вказану спірну 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , було придбано сторонами спору за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї. За умови оформлення за договором купівлі-продажу 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, об`єкт нерухомості має два окремих входи у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , має дві відокремлені групи приміщень, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим КП ”Ніжинське МБТІ”, станом на 17.12.2024 року. Позивач стверджує, що наразі сторони спору спільно не проживають, і позивач має наміри у законний спосіб користуватись майном, яке йому належить, але у реалізації свого права він обмежений, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 

Оскаржуваним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено. Судом здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке є об`єктом спільної сумісної власності. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину від 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частину від 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 211 грн. 20 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог заявленого позову в повному обсязі. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року є не тільки незаконним, але і несправедливим по відношенню до неї, ухваленим із повним ігноруванням норм матеріального та процесуального права, які гарантують учасникам судового процесу рівні процесуальні права, і тому воно підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначають, що судом першої інстанції вірно було встановлено, що сторони спору з 23.10.2015 року по 19.09.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, і у цей період, а саме, 07.05.2019 року, ними було придбано спірне майно. Апелянт стверджує, що спірне майно було придбано за її особисті грошові кошти. Так, в період з 2018 по 2019 роки вона приймала участь у програмі допоміжних репродуктивних технологій (замінне материнство) Медичного центру ТОВ ”BIOTEXCOM” і між нею, ТОВ ”BIOTEXCOM” та третіми особами було укладено договір про виношування вагітності сурогатною матір`ю. Апелянт вказує, що за отримані грошові кошти вона вирішила придбати спірний будинок. І оскільки їй не вистачало грошових коштів, необхідних для купівлі нерухомості, її матір - ОСОБА_5 продала квартиру в с. Ягідне Чернігівського району та області та надала їй грошові кошти в сумі 1 000 доларів, щоб вистачило суми для укладення договору купівлі - продажу, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 , але дана обставина судом першої інстанції не врахована. Доводи апеляційної скарги стверджують, що твердження позивача у даній справі, є непослідовними, нелогічними та містять в собі протиріччя, оскільки він не зміг конкретизувати джерела походження коштів, розміри доходів, періоди чи інші достатньо ідентифікуючі дані, які б давали підстави для висновків про те, що він будь-яким чином приймав особисту участь у придбанні спірного нерухомого майна. За доводами апелянта, дійсно, відповідно до п.6.1 договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 07.05.2019 року, НHO 393188, відчужуване нерухоме майно набувається покупцем у спільну сумісну власність із чоловіком ОСОБА_1 , який надав згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально. Під час підписання договору купівлі-продажу спірного майна позивач був присутній та надавав свою згоду, що на думку апелянта, є юридичною формальністю, а не доказом внеску чи намipy позивача створити спільну власність. Апелянт зазначає, що така згода вимагалася лише для дотримання процедури, згідно із вимогами статті 65 СК України, при цьому, позивач її запевнив, що він не буде жодним чином претендувати на придбане за її кошти майно. За доводами апелянта, позивач був категорично проти її участі у програмі сурогатного материнства, жодним чином їй не допомагав, ні матеріально, ні морально. Апелянт вказує, що вартість спірного нерухомого майна близька до суми компенсації, отриманої нею, згідно договору про сурогатне материнство, будь-яких інших значних витрат у неї у цей період часу не було. Апелянт звертає увагу суду, що компенсація за сурогатне материнство - це результат особистої участі жінки у правовідносинах. що пов`язані з ii тілом, здоров`ям, репродуктивною функцією, отже - це дохід особистого характеру. Апелянт зазначає, що дохід був отриманий в результаті укладення договору сурогатного материнства, що є виключно її особистою діяльністю, тому позивач не має жодних прав на придбаний об`єкт нерухомості, оскільки він є особистою приватною власністю i придбаний виключно за особисті кошти ОСОБА_3 . 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 року - залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Дудка О.В. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лущик О.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 19.09.2024 року у справі №734/3643/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 23.10.2015 року у виконавчому комітеті Остерської міської ради Козелецького району (а.с.16).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: №165797981 від 07.05.2019 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , форма спільної власності: спільна часткова, розмір частки: 1/2. Дата державної реєстрації 07.05.2019 року (а.с.10).

Згідно п. 6.1 договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 07.05.2019 року, ННО 393188, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , відчужуване нерухоме майно набувається ОСОБА_4 у спільну сумісну власність із чоловіком ОСОБА_1 , який надав свою згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області 07.05.2019 року за реєстрованим №378 (а.с.8-9).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року, задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, на підставі норм Закону, які регламентують спірні правовідносини, дійшов висновку про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. При цьому, судом констатовано, що відповідач ОСОБА_8 належними та допустимими доказами не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року є незаконним, несправедливим, ухваленим судом без додержання норм матеріального та процесуального права, які гарантують учасникам судового процесу рівні процесуальні права, і тому підлягає скасуванню, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначають, що судом першої інстанції вірно було встановлено, що сторони спору з 23.10.2015 року по 19.09.2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, і у цей період, а саме, 07.05.2019 року, ними було придбано спірне майно. Апелянт стверджує, що спірне майно було придбано за її особисті грошові кошти. Так, в період з 2018 по 2019 роки вона приймала участь у програмі допоміжних репродуктивних технологій (замінне материнство) Медичного центру ТОВ ”BIOTEXCOM” і між нею, ТОВ ”BIOTEXCOM” та третіми особами було укладено договір про виношування вагітності сурогатною матір`ю. Апелянт вказує, що за отримані грошові кошти вона вирішила придбати спірний будинок. І оскільки їй не вистачало грошових коштів, необхідних для купівлі нерухомості, її матір - ОСОБА_5 продала квартиру в с. Ягідне Чернігівського району та області та надала їй грошові кошти в сумі 1 000 доларів, щоб вистачило суми для укладення договору купівлі - продажу, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 , але дана обставина судом першої інстанції не врахована. Доводи апеляційної скарги стверджують, що твердження позивача у даній справі, є непослідовними, нелогічними та містять в собі протиріччя, оскільки він не зміг конкретизувати джерела походження коштів, розміри доходів, періоди чи інші достатньо ідентифікуючі дані, які б давали підстави для висновків про те, що він будь-яким чином приймав особисту участь у придбанні спірного нерухомого майна. За доводами апелянта, дійсно, відповідно до п.6.1 договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 07.05.2019 року, НHO 393188, відчужуване нерухоме майно набувається покупцем у спільну сумісну власність із чоловіком ОСОБА_1 , який надав згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально. Під час підписання договору купівлі-продажу спірного майна позивач був присутній та надавав свою згоду, що на думку апелянта, є юридичною формальністю, а не доказом внеску чи намipy позивача створити спільну власність. Апелянт зазначає, що така згода вимагалася лише для дотримання процедури, згідно із вимогами статті 65 СК України, при цьому, позивач її запевнив, що він не буде жодним чином претендувати на придбане за її кошти майно. За доводами апелянта, позивач був категорично проти її участі у програмі сурогатного материнства, жодним чином їй не допомагав, ні матеріально, ні морально. Апелянт вказує, що вартість спірного нерухомого майна близька до суми компенсації, отриманої нею, згідно договору про сурогатне материнство, будь-яких інших значних витрат у неї у цей період часу не було. Апелянт звертає увагу суду, що компенсація за сурогатне материнство - це результат особистої участі жінки у правовідносинах. що пов`язані з ii тілом, здоров`ям, репродуктивною функцією, отже - це дохід особистого характеру. Апелянт зазначає, що дохід був отриманий в результаті укладення договору сурогатного материнства, що є виключно її особистою діяльністю, тому позивач не має жодних прав на придбаний об`єкт нерухомості, оскільки він є особистою приватною власністю i придбаний виключно за особисті кошти ОСОБА_3 . 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 60 Сімейного кодексу України, яка регламентує підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до положень п.3 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України, майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 

Згідно ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Положення ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України визначають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.1, ч.2 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами даного спору у період перебування ними у зареєстрованому шлюбі, дійшов обґрунтованого висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін спору, придбаною ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому, в ході судового розгляду даної справи відповідачем ОСОБА_3 не спростовано презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно. 

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 стверджує, що спірне майно було придбано за її особисті грошові кошти. Оскільки, за доводами ОСОБА_3 , у період з 2018 по 2019 роки вона приймала участь у програмі допоміжних репродуктивних технологій (замінне материнство) Медичного центру ТОВ ”BIOTEXCOM” і між нею, ТОВ ”BIOTEXCOM” та третіми особами було укладено договір про виношування вагітності сурогатною матір`ю. Апелянт ОСОБА_3 вказує, що за отримані грошові кошти вона вирішила придбати спірний будинок, і оскільки їй не вистачало грошових коштів, необхідних для купівлі нерухомості, її матір - ОСОБА_5 продала квартиру в с. Ягідне Чернігівського району та області та надала їй грошові кошти в сумі 1 000 доларів, щоб вистачило суми для укладення договору купівлі - продажу. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що саме по собі посилання відповідача ОСОБА_3 на ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами спору під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, але за належні їй особисті кошти, отримані від участі в програмі допоміжних репродуктивних технологій (замінне материнство), а також на ті обставини, що її матір - ОСОБА_5 надала грошові кошти в сумі 1 000 доларів, щоб вистачило суми для укладення договору купівлі - продажу, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року. Оскільки матеріали даної цивільної справи не містять в собі жодних належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 78, 80 ЦПК України, на підтвердження вказаних доводів відповідача ОСОБА_3 . 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року, судом надано критичну оцінку показанням свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні відносно того, що вона надала дочці ОСОБА_3 для придбання спірного будинку 1 000 доларів США, оскільки, як вказав суд першої інстанції, жодного доказу на підтвердження вказаної обставини суду надано не було. 

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні суду першої інстанції, не можуть бути підставою доля скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року. Оскільки, виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів, а у відповідності до ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 6.1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 07.05.2019 року, ННО 393188, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , відчужуване нерухоме майно - 1/2 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набувається ОСОБА_4 у спільну сумісну власність із чоловіком ОСОБА_1 , який надав свою згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально Ткаченко Н.В., приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області 07.05.2019 року за реєстрованим №378 (а.с.8-9).

Доводи апеляційної скарги відносно того, що під час підписання договору купівлі-продажу спірного майна позивач був присутній та надавав свою згоду, що на думку апелянта, є юридичною формальністю, а не доказом внеску чи намipy позивача створити спільну власність, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного сумісного майна подружжя, оскільки вказані доводи апелянта спростовуються матеріалами справи, та не підтверджені належними та достатніми доказами у справі, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 16 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 07.05.2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та підписаного ними (а.с.8-9), ” … 16. Текст документу, нами, Сторонами за цим договором, прочитаний, суть його нам зрозуміла та своїми підписами на ньому підтверджуємо, що зміст даного правочину, права, відповідальність та його наслідки нам нотаріусом роз`яснено. Ми повністю усвідомлюємо і розуміємо значення своїх дій, діємо добровільно, однаково розуміємо суть цього договору, та не помиляємося у відношенні цього правочину. Підтверджуємо дійсність намірів при його укладанні та відповідність нашій волі. ” 

Враховуючи наведене вище, на підставі встановлених в ході судового розгляду даної справи документально підтверджених її фактичних обставин та норм права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо належність спірного майна до спільного сумісного майна подружжя сторін, і в ході судового розгляду даної справи відповідачем ОСОБА_3 жодними належними та достатніми доказами, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, не доведено придбання нею спірного майна за її особисті кошти.

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.05.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регулюють спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 травня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: