РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року 	справа № 580/7131/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся адвокат Примак В.А. в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовною заявою до Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (25015, м. Кропивницький, вул. В.Замоцького, 25А), Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (18001, м. Черкаси, вул. Смілянська, 116) в якій, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить:
-визнати протиправним та скасувати рішення начальника Центрального-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 26.05.2025 №4 про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, виданого громадянці російської федерації ОСОБА_1 ;
-визнати протиправним та скасувати рішення начальника Центрального – південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 26.05.2025 № 4 про відкликання дозволу на іміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 ;
-скасувати рішенням начальника Соснівського відділу у місті Черкаси Центрального - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник Альони Володимирівни №7111130100018697 про примусове повернення до рф та зобов`язання покинути територію України ОСОБА_1 в строк до 18.07.2025 року;
-зобов`язати Центральне - південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби здійснити видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 народилася в м. Сміла Черкаської області, а в 1988 році виїхала разом з чоловіком ОСОБА_2 в Тюменську область. В 1996 році разом зі своєю сім`єю повернулася в Україну на постійне місце проживання в м. Смілу Черкаської області, після чого постійно проживає там. 05.05.1998 зареєстровано шлюб з ОСОБА_3 у якому народилося троє дітей - син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є громадянами України. В 2004 році, в подальшому в 2014 році позивачу було обміняно посвідку на постійне місце проживання в зв`язку з досягненням 45 річного віку. У 2007 році звернувшись до органу ДМС з питання набуття громадянства України, жодного повідомлення про необхідність здати паспорт громадянина рф не отримувала. Вказує, що внутрішнього паспорту громадянина РФ не має, в наслідок наявності паспорт громадянина СРСР. В травні 2025 року звернувшись в Смілянський відділ ДМС з питання обміну посвідки на постійне місце проживання, 30.05.2025 отримала повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні та про відкликання дозволу на імміграцію, а також прийняте рішення №7111130100018697 про примусове повернення до РФ. Вказує, що посвідку на постійне проживання в Україні скасовано оскільки позивач набула громадянство України, а рішення про набуття громадянства України скасовано, оскільки не надано довідки про вихід з громадянства РФ. Вважає, що рішення відповідача не відповідає вимогам Закону, тому підлягає до скасування, оскільки посилаючись у рішенні не зазначено конкретних підстав надання неправдивих відомостей, не окреслюючи обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття, а тому не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності. Наголошує, що в рішенні про примусове повернення до країни походження від 19.06.2025 року вказані неправдиві відомості, зокрема те, що позивач 13.03.2025 року в`їхала на територію України через КПП «Паланка» з приватною метою. 
Центрально - Південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби подало відзив на позовну заяву, відповідно до якого, заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Представник відповідача вказує, що позивач 03.06.2004 звернувшись із заявою про залишення на постійне місце проживання в Україні, видана тимчасова посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.08.2004, а тому є такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну без оформлення дозволу на імміграцію. 03.05.2007 позивач звернулась до УМВС у Черкаській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням до якої подано зобов`язання про припинення громадянства рф, а тому 16.05.2007 прийнято рішення оформити позивачу набуття громадянства України за територіальним походженням. Вказує, що документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим органом рф, або декларацію про відмову від громадянства рф позивач у строк, не надала. Таким чином, прийнято рішення від 13.06.2025, яким скасовано рішення УДМС у Черкаській області від 16.05.2007 про оформлення позивачу набуття громадянства України за територіальним походженням, яке не оскаржувалось. 22.10.2014 Управлінням Державної міграційної служби позивач документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 в порядку обміну у зв`язку з досягнення 45-річного віку. 16.05.2025 позивач звернулась до Смілянського відділу ЦПМУ ДМС для обміну посвідки на постійне проживання на посвідку на постійне проживання у формі ID-картки, в якій відмовлено. Вказує, що Соснівським відділом 19.06.2025 складено протокол про адміністративне правопорушення серії МЧК № 002205, яким встановлено, що позивач перевищила встановлений строк перебування в Україні більше як на 30 діб, за що передбачена адміністративна відповідальність відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому, прийнято рішення від 19.06.2025 № 7111130100018697 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, із яким позивач ознайомлений під підпис. Також, представник відповідача вказує на необгрунтованість витрат за надану правничу допомогу.
Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби відзив на позов не подав, прин неподання не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася в м. Сміла Черкаської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 .
10.09.1988 ОСОБА_1 видано паспорт громадянина СРСР, серії НОМЕР_4 , згідно якого остання 11.03.1998 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з 29.08.1998 за адресою: АДРЕСА_3 .
25.08.2004 ОСОБА_1 надано дозвіл на постійне проживання в Україні та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , згідно поданої заяви від 25.08.2004 року. 
16.05.2007 УМВС України в Черкаській області прийнято рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», згідно яким позивач зобов`язувалася протягом двох років припинити громадянство росії.
Однак, 22.10.2014 ОСОБА_1 , документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 (в порядку обміну у зв`язку з досягнення 45-річного віку). 
16.05.2025 ОСОБА_1 , звернулася до Смілянського відділу ЦПМУ ДМС для обміну посвідки на постійне проживання на посвідку на постійне проживання у формі ID-картки.
26.05.2025 рішенням Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби №35012300024970 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп. 1 п. 62 «Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання».
Суд звернув увагу, що в заяві – анкеті від 16.05.2025 ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання в розділі «прийняте рішення» вказано: набула громадянство України 08.05.2007 згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України».
26.05.2025 рішенням Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби №4 відкликано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а видана на підставі дозволу посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 22.10.2014 відкликана.
Також, 13.06.2025 Центрально - Південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби, сформовано подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 16.05.2007, оскільки не припинено громадянство рф, протягом двох років з моменту набуття громадянства України.
Після чого, рішенням №71111130100018697 начальника Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, зобов`язано ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 18.07.2025, оскільки остання в`їхала на територію України 13.03.2025 через КПП «Паланка» з приватною метою.
Позивач не погоджуючись з прийнятими рішеннями, звернувся до суду.
Судом також встановлено, що близькі родичі (чоловік, діти) є громадянами України.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Предметом спору в даній справі є відмова Державної міграційної служби в обміні посвідки на постійне проживання.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” іноземцями визнаються іноземні громадяни - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 4 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.(ч. 1 ст. 5 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”).
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України "Про імміграцію".
Згідно ч. 1 Закону України "Про імміграцію" №2491-III від 07.06.2001 року імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно приписів п. 1 постанови Кабміну Міністрів України №321 від 25.04.2018 року "Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання" посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до п. 7 Порядку №321, обмін посвідки здійснюється у разі:
1)зміни інформації, внесеної до посвідки;
2)виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;
3)закінчення строку дії посвідки;
4)непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки;
5)досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія);
6)набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним.
Суд звернув увагу, що звернення ОСОБА_8 з заявою-анкетою для обміну посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 , зумовлено отриманням посвідки на постійне проживання у формі ID-картки.
Відповідно до п. 9 Порядку №321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства “Поліграфічний комбінат “Україна” по виготовленню цінних паперів” (далі - Центр).
За приписами п. 40 Порядку №321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати; 7) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності); 8) витяг з реєстру територіальної громади (у разі наявності). Замість документів, зазначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, особа, визнана особою без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, подає копію рішення про визнання особою без громадянства, оформлену в установленому порядку.
Згідно п. 43 Порядку № 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні не пізніше ніж протягом десятого робочого дня з дня прийняття документів. 
Відповідно до п. 46 Порядку №321, після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.
Підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки визначені п. 62 Порядку №321, згідно якого територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з примусовим поверненням чи примусовим видворенням за межі України або реадмісією, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 10-1) виявлено факти невиконання особою, зазначеною у пункті 41-1 цього Порядку, зобов`язання щодо звернення із заявою про визнання особою без громадянства; 11) в інших випадках, передбачених законом.
Як встановлено судом, спірне рішення Центрально - Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 26.05.2025 №35012300024970, яким відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу обгрунтоване набуттям громадянства України 08.05.2007 згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України».
Одночасно приймається рішення від 26.05.2025 № 4 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а видана на підставі дозволу посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 22.10.2014 відкликається.
При цьому, 13.06.2025 Центрально - Південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби, сформовано подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 16.05.2007, оскільки не припинено громадянство рф, протягом двох років з моменту набуття громадянства України.
Суд звернув увагу, що ДМС після проведення перевірок передбачених порядком №321 встановлено неможливість набуття громадянства України позивачем та відповідно формування подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 16.05.2007, як на підставу щодо відмови у обміні посвідки на постійне місце проживання в Україні, посилається про набуття нею громадянства України.
При чому, 16.05.2007 УМВС України в Черкаській області прийнято рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», та обов`язок позивача протягом двох років припинити громадянство росії.
Згідно наданих документів, наявність у ОСОБА_1 , громадянства України не встановлено, при тому, що 22.10.2014 позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 (в порядку обміну). 
Суд вказає, що пунктом 73 Порядку № 321 визначено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Судом встановлено, що надані управлінням державної міграційної служби імміграційні матеріали ОСОБА_8 не містять переліку документів, які не додані для обміну посвідки та/або видачі посвідки на підставі подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, та/або наявність громадянства України.
Таким чином, рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні прийняте за відсутності підстав визначених п. 62 Порядку №321.
Крім того, протиправним є рішення від 26.05.2025 № 4 про відкликання дозволу на іміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 винесене на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо іммігрант набув громадянство України. 
Оскільки, як встановлено судом, позивача не було документовано паспортом громадянина України, доказів на вступ в громадянство матеріали справи не містять, спірні рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні та про відкликання дозволу на іміграцію з посвідкою на постійне проживання в Україні не відповідають принципу правової визначеності.
Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.
Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).
Фактично відповідач, при наявності у позивача чинного дозволу на імміграцію, не видав позивачу посвідку на постійне проживання, без наявності підстав для відмови у такому оформленні (видачі) посвідки, які передбачені Порядком № 321.
Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 у справі № 802/864/16-а.
Щодо вимоги про скасування рішенням №7111130100018697 про примусове повернення до рф та зобов`язання покинути територію України ОСОБА_1 в строк до 18.07.2025 року, то суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Частиною 9 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.
Суд враховує, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства винесене у зв`язку з прийняттям рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, що зумовило відсутність у позивача законних підстав для перебування в Україні.
Зважаючи на висновки суду, також підлягає визнання протиправним і скасуванню рішенням №7111130100018697.
При цьому, вимога про зобов`язання здійснити видачу посвідки на постійне проживання в Україні не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до п. 7 Порядку №321, обмін посвідки здійснюється у разі набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним.
Вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).
Водночас, всупереч покладеного на відповідача обов`язку, останній не підтвердив належними та допустимими доказами наявності підстав для відмови в обміні посвідки позивача.
В той же час, суд зазначає, що приймаючи спірні рішення, відповідачем не враховано й те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Таким чином, спірні рішення не відповідають справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на що позов належить задовольнити частково.
Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи, що позов належить задовольнити, а позивачем понесено судові витрати із сплати судового збору у розмірі 3633,60грн, суд дійшов висновку про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 2422,40грн.
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000грн., суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 132 КАС України врегульовано, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).
За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” від 05 липня 2012 року № 5076-VI закріплено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі 15000грн. представником позивача додано договір про надання правничої допомоги від 30.05.2025 №30/05-а, згідно п. 4.1 якого встановлено гонорар 15000грн.
При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн., суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Суд зазначає, позивач документально не підтвердив сплату 15000грн. гонорару на виконання договору про надання правової допомоги, оскільки матеріали справи не містять жодного платіжного документа в даній частині вимог.
Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі “Двойних проти України” (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі “Гімайдуліна і інших проти України” (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, від 26 лютого 2015 року у справі “Баришевський проти України” (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, не підлягають відшкодування витрати на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 26.05.2025 №35012300024970 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально – південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 26.05.2025 № 4 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну.
Визнати протиправним та скасувати рішення начальника Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник Альони Володимирівни №7111130100018697 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Зобов`язати Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 , громадянці російської федерації ОСОБА_1 .
Стягнути з бюджетних асигнувань Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).
Копію рішення направити сторонам.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. 

Суддя 	Петро ПАЛАМАР