ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1199/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.

розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2025 (повне рішення складено 18.12.2025, суддя В. В. Михайлишин)
у справі № 909/1199/25
за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна", м. Київ,
до відповідача Комунального підприємства "ЕЛЕКТРОАВТОТРАНС" Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ,
про стягнення заборгованості в порядку регресу у розмірі 25 635,89 грн

Господарський суд Івано-Франківської області у рішенні від 16.12.2025 ухвалив відмовити в позові Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" до Комунального підприємства "ЕЛЕКТРОАВТОТРАНС" Івано-Франківської міської ради про стягнення заборгованості в порядку регресу у розмірі 25 635, 89 грн.
При ухваленні рішення місцевий суд виходив з того, що відшкодування шкоди можливе лише за умови належного доведення її фактичного розміру відповідно до вимог цивільного законодавства та спеціальних норм у сфері обов`язкового страхування, при цьому, пріоритет мають саме спеціальні норми. Судом встановлено, що позивач не надав належних і допустимих доказів розміру збитків, зокрема відсутній обов`язковий звіт про оцінку майна, складений відповідно до законодавства та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а подані документи (калькуляція, акт, огляд) не підтверджують фактичних витрат і не є достатніми доказами для визначення розміру збитків. Водночас, суд врахував правову позицію Верховного Суду, за якою основний обов`язок відшкодування шкоди в межах страхової суми покладається на страховика, а відповідальність винної особи настає лише за наявності різниці між фактичними збитками і страховою виплатою або відсутності обов`язку страховика. Оскільки виплачене страхове відшкодування не перевищує ліміт відповідальності, а позивачем не доведено більший розмір шкоди, підстав для задоволення позовних вимог суд не встановив.
Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/1199/25 від 16.12.2025, а позовні вимоги про стягнення заборгованості в порядку регресу у розмірі 25 635,89 грн задоволити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що:
- після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, в порядку суброгації. Суд не врахував, що деліктне зобов`язання не припиняється, а змінюється його суб`єктний склад, що надає апелянту законні підстави для стягнення відповідної суми збитків з відповідача;
- суд необґрунтовано визнав неналежними такі докази, як протокол огляду транспортного засобу, ремонтна калькуляція та страховий акт. Водночас, зазначені документи складені уповноваженими особами відповідно до вимог чинного законодавства та є допустимими доказами для визначення розміру завданої шкоди;
- висновки місцевого суду про обов`язковість звіту про оцінку майна є помилковими, оскільки як чинна Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів допускає визначення вартості шкоди на підставі калькуляції витрат на відновлювальний ремонт, складеної за результатами технічного огляду. Використання спеціалізованих програмних комплексів відповідає встановленим нормативним підходам і практиці страхового ринку;
- суд першої інстанції формально врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду, однак неправильно їх застосував. У даному випадку, позов заявлено щодо різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, що прямо допускає покладення відповідальності на страхувальника (відповідача) в межах такої різниці.
Скориставшись своїм правом, наданим статтею 263 ГПК України, Комунальним підприємством "ЕЛЕКТРОАВТОТРАНС" Івано-Франківської міської ради подано відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлено заперечення проти доводів апелянта, зокрема, з огляду на таке:
- надані позивачем документи (ремонтна калькуляція, акт огляду, страховий акт) не є належними доказами у розумінні процесуального законодавства. Вони мають інформаційний характер, не підтверджують фактичного здійснення ремонту та понесених витрат і не є первинними бухгалтерськими документами. Відсутні акти виконаних робіт, накладні чи інші документи, що підтверджують реальні витрати;
- законодавство та усталена практика Верховного Суду передбачають, що у разі спору щодо розміру шкоди вона має визначатися на підставі звіту про оцінку або висновку експерта, складених відповідно до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Саме такі документи є належним результатом визначення збитків, на відміну від ремонтної калькуляції;
- відповідач належним чином застрахував свою цивільно-правову відповідальність, тому обов`язок відшкодування шкоди покладається на страховика у межах встановленого ліміту. Законодавство прямо передбачає, що страховик відшкодовує оцінену шкоду в межах страхових сум;
- відповідальність відповідача може наставати лише у разі доведення перевищення шкоди над страховим покриттям. Оскільки ліміт відповідальності страховика не вичерпаний, а належний розмір шкоди не доведений у встановленому законом порядку, підстави для стягнення будь-якої різниці з відповідача відсутні. 
З огляду на приписи ч.10 ст.270 ГПК України, з врахуванням ціни позову, розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін. 
Розглянувши матеріали справи та дослідивши наявні докази, судова колегія встановила таке: 
28.04.2022 між Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (позивач, за договором – страховик) та ОСОБА_1 (за договором – страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № УА255600, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Відповідно до умов договору, страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування на користь страхувальника. 
31.03.2023 у м. Івано-Франківську на перехресті вулиць Гетьмана Мазепи, Олександра Довженка, Крихівецької та Набережної імені Василя Стефаника сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автобуса марки «Богдан» A70132, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, що спричинило матеріальні збитки. 
Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.05.2023 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки «Богдан», державний номерний знак НОМЕР_2 , перебував у власності відповідача — Комунального підприємства «Електроавтотранс», цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» відповідно до полісу № 213563246 від 01.03.2023. Зазначеним полісом встановлено страхову суму за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 160 000,00 грн та франшизу 0,00 грн. 
Із відповіді Комунального підприємства «Електроавтотранс» Івано-Франківської міської ради встановлено, що ОСОБА_2 станом на 31.03.2023 перебував у трудових відносинах із відповідачем та виконував свої трудові (службові) обов`язки, зокрема здійснював перевезення пасажирів автобусом марки «Богдан», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується шляховим листом № 205303 від 31.03.2023.
Позивач вказує, що страхувальник — ОСОБА_1 , 08.05.2023 звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку, додавши всі необхідні документи.
На підставі зазначеної заяви та поданих потерпілою стороною документів позивачем складено страховий акт № 06/70754/2.1.5.1 від 23.05.2023, відповідно до якого визначено розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті у сумі 57 069,60 грн. 
Розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу проведено на підставі ремонтної калькуляції № 707754 від 28.04.2023.
Відповідно до платіжної інструкції № 6788 від 25.05.2023, Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» здійснено виплату страхового відшкодування страхувальнику – ОСОБА_1 у розмірі 57 069,60 грн. 
Як вбачається з матеріалів справи, страховою компанією відповідача – ПрАТ «СК «ВУСО» – відшкодовано позивачу шкоду у розмірі 31 433,71 грн, при цьому, розрахунок зазначеної суми здійснено з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу та із відрахуванням податку на додану вартість. 
29.12.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією за № 70754/ІНС про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та сумою страхового відшкодування у розмірі 25 635,89 грн, яка залишена відповідачем без задоволення. 
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з Комунального підприємства «Електроавтотранс» Івано-Франківської міської ради 25 635,89 грн шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, що визначена як різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, виплаченим відповідно до чинного полісу з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу.
Оцінивши наявні у справі докази та перевіривши їх відповідність встановленим обставинам, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на таке: 
Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).
За приписами ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
У відповідності до п.22.1 ст.22 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик у межах лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, заподіяну майну третьої особи.
За змістом ст. ст. 28, 29 вказаного Закону, у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з його відновлювальним ремонтом з урахуванням фізичного зносу, визначеного у встановленому законодавством порядку.
У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 754/5129/15-ц викладено правовий висновок, відповідно до якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається виходячи з реальної вартості відновлення пошкодженого майна, тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає сплаті страховиком, визначається з врахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Вказаний підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду щодо необхідності доведення реального розміру шкоди належними доказами, зокрема висновками експертів або оцінювачів.
Таким чином, ключовою передумовою для покладення відповідальності на заподіювача шкоди (або його роботодавця) є належне та допустиме підтвердження саме фактичного розміру шкоди, оскільки лише встановлена у такому порядку різниця може бути предметом стягнення.
Матеріалами справи встановлено, що позивач обґрунтовує розмір заявлених вимог даними ремонтної калькуляції, страховим актом та актом огляду транспортного засобу. Водночас, зазначені документи не підтверджують фактичного здійснення відновлювального ремонту, понесення реальних витрат чи їх документального оформлення у вигляді первинних бухгалтерських документів, а відтак мають оціночний та інформаційний характер.
Ремонтна калькуляція, страховий акт та акт огляду транспортного засобу є документами внутрішнього характеру страховика, які не підтверджують фактичного понесення витрат на відновлення транспортного засобу та не є первинними документами, що фіксують реальні господарські операції. За відсутності звіту про оцінку майна або висновку експерта, складених відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, такі документи не можуть самостійно підтверджувати розмір шкоди.
Разом із тим, навіть у випадку оцінки поданих доказів у їх сукупності, колегія суддів враховує, що відповідальність особи, яка завдала шкоду, визначається з врахуванням положень ст. ст. 1187, 1194 ЦК України та меж страхового відшкодування, здійсненого страховиком.
З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання ДТП була застрахована, а страхова сума за договором обов`язкового страхування майнових ризиків становила 160 000,00 грн. Обставина того, що страховий ліміт відповідальності не був вичерпаний, сама по собі не змінює висновку суду про відсутність підстав для покладення відповідальності на відповідача, оскільки вирішальним є недоведеність у встановленому законом порядку розміру шкоди, яка могла б бути покладена в основу стягнення різниці. 
Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження визначається з огляду на обставини справи з урахуванням, зокрема, її складності, поведінки учасників процесу та органів державної влади, а також значення предмета спору для заявника (рішення у справах «Савенкова проти України», «Папазова та інші проти України»).
Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень із врахуванням зазначених критеріїв.
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно з положеннями ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З врахуванням викладеного та оцінених у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалено відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи. Аргументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть слугувати підставою для його зміни чи скасування.
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" відмовити.
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2025 у справі № 909/1199/25 залишити без змін. 
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
Справу повернути в місцевий господарський суд.

У зв`язку з перебуванням судді Желіка М.Б. у відрядженні, повний текст постанови складено та підписано у перший його робочий день (20.04.2026).

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік