Справа №369/6573/25
Провадження №2/690/208/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року     Багачевський міський суд Черкаської області
у складі: головуючого – судді    Вахнової Л.А., 
за участю секретаря судового засідання   Вельган А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Багачеве Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини,
ВСТАНОВИВ:
Позивач 16.04.2025 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача про зміну способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину, просить стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання даної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що з ОСОБА_2 вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.01.2017 р., який розірвано 08.11.2018 за рішенням Лисянського районного суду Черкаської області. Від шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно судового наказу, виданого 30.10.2018 Лисянським районним судом Черкаської області з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.10.2018 і до досягнення дитиною повноліття. На даний час встановлений судом розмір аліментів не забезпечує належного рівня утримання дитини та не відповідає її фактичним потребам. Відповідач участі у вихованні та додаткових витратах на утримання дитини не приймає. Визначений рішенням суду розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини з урахуванням збільшення її вікових потреб та зростання витрат з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.04.2025 справу передано за підсудністю до Звенигородського районного суду Черкаської області. 
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.08.2025 цивільну справу передано за підсудністю до Лисянського районного суду Черкаської області. 
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 17.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 
01.10.2025 від відповідача надійшов відзив, позовні вимоги не визнав, просив відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив про наявність у нього на утриманні трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також дружини, ОСОБА_7 , яка не працює. Додатково зазначив що позивачем не доведено необхідності зміни (збільшення) розміру аліментів на утримання дитини, а тому правомірність такого способу суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду №152/100/18 від 13.02.2019. 
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 30.12.2025 було задоволено заяву про відвід судді, справу передано для повторного визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України. 
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 06.01.2026 було задоволено заяву про самовідвід судді, справу передано для повторного визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України.
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 12.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. 
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 03.02.2026 було задоволено заяву про відвід судді, справу передано для повторного визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України. 
На підставі розпорядження голови Лисянського районного суду Черкаської області від 05.02.2026 згідно вимог ч.1, 4 ст. 31 ЦПК України (після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи) справу передано за підсудністю до Багачевського міського суду Черкаської області. 
Ухвалою Багачевського міського суду Черкаської області від 13.02.2026 справу прийнято до провадження суду та відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі і призначено судове засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
За клопотаннями ОСОБА_1 та представника позивача, адвоката Воронюк Л.Р., ухвалами суду від 02.03.2026 та 17.03.2026 постановлено проводити усі призначені в справі судові засідання за їхньої участі в режимі відеоконференції. 
Судом було вжито належних заходів для повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано копію позову з додатками.
Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило.
Отже, зважаючи на те, що судом вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за відсутності відповідача.
Ухвалою суду від 17.03.2026, внаслідок повторної неявки відповідача у судове засідання, було ухвалено проводити заочний розгляд справи. 
У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали викладені у позовній заяві підстави та просили позов задовольнити. Додатково зазначили, що будь-яких додаткових витрат на утримання дитини відповідач жодного разу не надавав, не цікавився життям дитини, станом його здоров`я та навчанням, участі у вихованні дитини не приймав. Оскільки отримуваний розмір аліментів, визначений наказом суду, не відповідає реальним потребам дитини внаслідок зміни її віку, а тому виникла необхідність в його зміні. 
Ухвалою суду від 17.03.2026 було поновлено судовий розгляд відповідно до ч.3 ст. 244 ЦПК України з метою дослідження відзиву та письмових доказів, долучених до нього, які було подано відповідачем 01.10.2025 до Лисянського районного суду Черкаської області та не були досліджені судом під час судового розгляду. 
Враховуючи, що після відновлення судового розгляду відповідач повторно не з`явився у призначені судові засідання, суд вважає можливим завершити судовий розгляд за його відсутності та ухвалити відповідне рішення, при цьому підстави для ухвалення заочного рішення, визначені ст. 280 ЦПК України відсутні. 
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи з посиланням на належні та допустимі докази. 
Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 08.11.2018 в справі №700/866/18, що набрало законної сили 17.12.2018 (а.с.11-12).
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.10). 
Судом встановлено, що судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської області від 30.10.2018 в справі №700/867/18 стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з 22.10.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14).
Судовий наказ було пред`явлено до примусового виконання до Лисянського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України (м. Київ), станом на 01.10.2024 заборгованість за аліментами склала суму 4898,50 грн (а.с. 105). 
На підставі заяви стягувача – ОСОБА_1 від 01.10.2024 начальником Лисянського ВДВС 09.10.2024 було винесено постанову ВП №57962403 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.102-104), що не позбавляє її права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. 
Згідно договору оренди житлового приміщення від 03.02.2025 позивачка проживає в м. Вишневе Бучанського району Київської області спільно з малолітнім сином, несе витрати на оренду житла (а.с.16). 
Також факт проживання малолітнього сина сторін з позивачкою в м. Вишневе підтверджено довідкою виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №11547 від 08.04.2025 та актом депутата №1/04-331 (а.с.17-18). 
Згідно довідки Вишнівського академічного ліцею «Основа» Вишневої міської ради №68 від 08.04.2025 ОСОБА_3 є учнем 2 класу (а.с.16). 
Позивачка працює на посаді головного державного виконавця Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України (м. Київ), що підтверджує відповідна довідка №30468 від 08.04.2025 (а.с.19) 
Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , відповідачем укладено 08.02.2019 шлюб з ОСОБА_9 (після зміни прізвища - ОСОБА_10 ) (а.с.106). 
Від цього шлюбу у подружжя народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено відповідними свідоцтва про народження (а.с.107-109). 
Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України (форма ОК-7) станом на 23.09.2025 дружина відповідача з червня 2023 доходів не отримувала (а.с.111). 
Долучений відповідачем відеодоказ інтерв`ю позивачки щодо зазначеного нею середньомісячного доходу судом не досліджувався, оскільки у судовому засіданні, з урахуванням позиції позивача та її представника, визнаний недопустимим та неналежним, враховуючи вимоги ст.ст. 77,78 ЦПК України, зокрема суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийняту резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, практику Верховного Суду, втілену у постанові від 03 травня 2018 року по справі № 581/638/17-ц, розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Позивачка заявила вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих за судовим наказом від 30.10.2018 у справі № 700/867/18, у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на розмір аліментів у частці від заробітку батька дитини. Зазначене відповідає вимогам статей 181-184, 192 СК України. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і така практика не змінювалася.
Так, за ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей державних чи приватних органів, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними і законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року, з урахуванням Закону № 2475- VIII від 03 липня 2018 року, внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» для дітей віком від 6 до 18 років встановлено такі розміри прожиткового мінімуму: встановити з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн, а з 01 січня 2026 - 3 512 грн (мінімальні аліменти 50% = 1 756 грн).
Заявлений позов стосується вимог стягувача про зміну розміру і способу стягнення аліментів відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 192 СК України.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на законодавчо закріплену в абз. 2 ч. 3 ст. 181 СК України можливість змінювати розмір аліментів за заявою їх одержувача шляхом зміни способу їх присудження, в поєднанні з положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою як зміну власне обсягу (розміру) аліментів, так і зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів.
Законодавством встановлено рівні права та обов`язки батьків щодо дитини, незалежно від перебування у шлюбі, а також обов`язок батьків утримувати дитину до повноліття. При визначенні розміру та способу стягнення аліментів суд керується принципами справедливості, добросовісності та розумності, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника, наявність у платника інших утриманців, майно та доведені витрати, при цьому мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим за 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд також враховує законодавчо встановлений прожитковий мінімум на дату прийняття рішення, а розмір і спосіб стягнення аліментів можуть бути змінені судом за позовом платника або одержувача у разі зміни матеріального чи сімейного стану.
Суд проаналізувавши докази встановив, що розмір аліментів, визначений судовим наказом від 30.10.2018 у розмірі мінімального гарантованого розміру аліментів, що відповідає 50 відсоткам прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України), був мінімально необхідним на час його визначення та відповідав 1-річному віку дитини, проте станом на 2026 рік є недостатнім для утримання дитини віком 8 повних років, яка є учнем школи, та забезпечення їй належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, у свою чергу, тягне за собою постійне зростання витрат, зокрема з боку матері, з якою проживає дитина, на забезпечення харчуванням та одягом, належного рівня освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду, лікування та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказування.
При цьому мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст.182 СК України).
Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином виникає дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі за №565/2071/19 від 16 вересня 2020 року.
Отже, постійні зміни співвідношення розміру аліментів у твердому розмірі з прожитковим мінімумом, інфляція грошових коштів, проблеми, що виникають із застосуванням щомісячної індексації цього розміру, дійсно свідчать про те, що визначення аліментів на дитину у частці від заробітку (доходу) батька буде сприяти захисту інтересів сина сторін у справі.
Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен із подружжя у відносинах між собою та в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру. Ця стаття не перешкоджає державам вживати заходів, необхідних в інтересах дітей.
Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою ВРУ №789-XII від 27 лютого 1991 року, чинної для України з 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергову увагу приділяють якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язані забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частини 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду, і не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Кодексом.
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження не може бути обмежене, адже можливість вибору способу стягнення аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин не обмежується разовим здійсненням та є виключним правом одержувача аліментів.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна може включати зміну способу присудження (з твердої грошової суми на частку доходу або навпаки). Правова позиція ВСУ у справі №143цс13 від 05 лютого 2014 року підтверджує це.
Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як у зв`язку з необхідністю збільшення розміру аліментів, так і через бажання стягувача змінити спосіб стягнення з інших обставин.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері або батька, яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом.
Суд також зазначає, що розмір аліментів, визначений цим рішенням, не є незмінним. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів може бути змінено за рішенням суду за позовом платника або одержувача (ч. 1 ст. 192 СК України).
Сплата аліментів при визначеному новому способі проводиться з дня набрання рішення законної сили (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 № 3).
З наданих до матеріалів справи доказів убачається, що встановлений судовим наказом розмір аліментів не забезпечує належного рівня утримання дитини та не відповідає її фактичним потребам з урахуванням віку дитини та зміни соціально-економічних умов.
Встановивши обставини справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, максимально врахувавши інтереси малолітньої дитини, а також наявність у платника аліментів трьох малолітніх дітей, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, а також відповідно до моральних засад суспільства, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Суд вважає обґрунтованими вимоги про зміну способу стягнення аліментів з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/8 частку від доходу платника аліментів. 
Заявлений позивачем розмір аліментів 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно не відповідає вимогам законодавства при застосуванні положень ч.1 ст. 182 СК України (наявність у платника аліментів інших трьох малолітніх дітей), хоча відповідачем не доведено наявність на його утриманні непрацездатної дружини. 
У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення аліментів, тому враховуючи вимоги ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Змінити розмір аліментів і спосіб стягнення, визначений судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно. 
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення суду.
Повне рішення складено 09.04.2026. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Головуючий суддя:        Л.А. Вахнова