ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2026 р. Справа №926/2853-б/24(926/2938/25)

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого – судді МАТУЩАКА О.І. 
суддів СКРИПЧУК О.С.
КРАВЧУК Н.М. 

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.
За участю представників сторін від:
позивача – Кочин Н.В. (ліквідатор);
скаржника – Веселова А.В. (адвокат);
ініціюючого кредитора - Грищенко О.М. (адвокат);

розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 (вх. ЗАГС №01-05/3244/25 від 04.11.2025)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 (суддя В.В Дутка)

у справі №926/2853-б/24(926/2938/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп", м.Чернівці

до Фізичної особи-підприємця Руснака Вячеслава Михайловича, м.Одеса

про стягнення заборгованості в сумі 50 000,00 грн

в межах справи №926/2853-б/24

за заявою ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Роско Груп”, м. Чернівці

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.
В провадженні Господарського суду Чернівецької області перебуває справа №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ «Роско Груп».
Постановою суду від 07.05.2025 припинено процедуру розпорядження майном боржника, визнано ТОВ «Роско Груп» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кочин Н.В.
03.09.2025 ТОВ «Роско Груп» в особі ліквідатора Кочин Н.В. звернулася до суду з позовом до ФОП Руснака В`ячеслава Михайловича про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 50 000,00 грн, як безпідставно набутого майна (грошових коштів) в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).
Господарський суд Чернівецької області рішенням від 15.10.2025 позов задовольнив; стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Роско Груп» 50 000,00 грн безпідставно отриманих коштів та 2 422,40 грн судового збору. 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув та утримує грошові кошти позивача в сумі 50 000,00 грн. Відповідач не надав належних доказів існування правової підстави для отримання та утримання цих коштів (зокрема не довів укладення та чинність договору, на який посилався), а також не надав доказів повернення цих коштів, а тому такі кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті відповідно до ст. 1212 ЦК України. 
Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи. 
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та істотні порушення норм процесуального права, які призвели до ухвалення незаконного рішення.
Апелянт зазначає, що суд без відповідного клопотання позивача та без подання належних доказів самостійно змінив процесуальний статус відповідача з фізичної особи - підприємця на фізичну особу, хоча така зміна може здійснюватися виключно в порядку, передбаченому ГПК України (шляхом заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача або уточнення позовних вимог). На думку апелянта, такі дії суду суперечать принципу диспозитивності та виходять за межі повноважень суду.
Крім того, вказує, що суд з власної ініціативи змінив анкетні дані відповідача, зокрема ім`я (з «В`ячеслав» на «Вячеслав»), без уточнення позовних вимог позивачем та без належного процесуального оформлення, що на думку апелянта, створює правову невизначеність щодо особи відповідача та порушує його процесуальні права.
Апелянт також вважає, що спір не підлягав розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини не пов`язані з підприємницькою діяльністю відповідача, а отже, відсутні підстави для розгляду справи в межах провадження про банкрутство.
На переконання апелянта, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правової підстави для отримання відповідачем грошових коштів, оскільки кошти були перераховані на підставі договору поворотної фінансової допомоги, а сам факт призначення платежу свідчить про наявність цивільно-правових зобов`язань між сторонами, що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим та ухваленим із дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
У відзиві зазначає, що суд першої інстанції не змінював сторону у справі та не виходив за межі позовних вимог, а правильно встановив правовий статус відповідача на момент виникнення спірних правовідносин. Факт припинення відповідачем підприємницької діяльності ще у 2014 році підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим отримання коштів у 2017 році відбулося фізичною особою, а не фізичною особою – підприємцем, що не є зміною сторони, а є належною юридичною кваліфікацією правовідносин судом.
Щодо доводів апелянта про зміну імені відповідача, то вважає такі безпідставними, адже такі уточнення мають технічний характер, не впливають на ідентифікацію особи відповідача та не порушують його процесуальних прав, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Заперечує твердження апелянта про непідсудність спору господарському суду. Позивач вказує, що спір є майновим спором за участю боржника-банкрута, безпосередньо пов`язаним з формуванням ліквідаційної маси, а тому відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства та п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК Українипідлягає розгляду саме господарським судом у межах справи про банкрутство, незалежно від суб`єктного складу сторін.
Стосовно наявності правової підстави для отримання коштів зазначає, що апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу існування договору, на який він посилається (договору поворотної фінансової допомоги). Покликається на те, що самі по собі банківські призначення платежу не підтверджують реальність господарської операції, тоді як банківські виписки є належними та допустимими доказами факту перерахування коштів. Відсутність первинних документів, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджують здійснення господарської операції, свідчить про відсутність правової підстави для отримання відповідачем спірних коштів.
Таким чином, за відсутності правової підстави для набуття коштів та доказів їх повернення, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 1212 ЦК України, визнавши кошти безпідставно набутими, та правомірно задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.
Від ініціюючого кредитора у справі про банкрутство ТОВ «Роско Груп» - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» надійшло клопотання про залучення його до участі справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. 
Клопотання мотивоване тим, що заявник є визнаним кредитором у справі про банкрутство ТОВ «Роско Груп», у зв`язку з чим має безпосередній юридичний інтерес у результаті розгляду справи №926/2853-б/24 (926/2938/25), оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів у сумі 50 000,00 грн, які у разі залишення рішення суду першої інстанції в силі підлягатимуть включенню до ліквідаційної маси боржника. 
Відтак вважає, що результат апеляційного перегляду безпосередньо вплине на обсяг ліквідаційної маси та рівень задоволення вимог кредиторів, тобто може змінити його майнові права та охоронювані законом інтереси, що відповідно до ст. 50 ГПК України є підставою для його залучення до участі у справі як третьої особи на стороні позивача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Таким чином, ст. 50 ГПК України визначає процесуальний порядок та строк вступу в справу третьої особи. Водночас подане клопотання про залучення третьої особи подано лише на стадії апеляційного перегляду справи, що свідчить про пропуск встановленого процесуального строку для вступу у справу. 
Заявником не наведено жодних обґрунтованих причин неможливості подання відповідної заяви у суді першої інстанції, не зазначено обставин, які б об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню з таким клопотанням, а також не заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку. 
За таких обставин, в силу ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, подане клопотання підлягає залишенню без розгляду.
Інших додаткових заяв чи клопотань, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
22.01.2026 в судове засідання з`явилися представники позивача, відповідача, а також ініціюючого кредитора, які навели свої доводи та заперечення по суті апеляційної скарги. 
Фактичні обставини справи та оцінка суду.
Судом першої інстанції встановлено, що під час виконання обов`язків ліквідатора по справі про банкрутство ТОВ «Роско Груп» Кочин Н.В. стало відомо, що розмір дебіторської та кредиторської заборгованостей товариства збільшився протягом останніх років.
На переконання ліквідатора, товариство направляло отримані від реалізації товарів та наявні кошти на безпідставне перерахування на користь різного роду одержувачів, при цьому, не розраховувалось зі своїми постачальниками, а також не здійснювало виконання існуючих грошових зобов`язань.
За результатами вжитих ліквідаторкою заходів в межах справи №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ «Роско Груп» отримано інформацію у вигляді банківських виписок від АТ КБ «Приватбанк» та АТ «ОТП Банк».
Виходячи із аналізу отриманої та наявної інформації щодо активів боржника та розпорядженням ним такими до порушення справи про банкрутство, а також відповідно до банківських виписок встановлено, що Руснаком В.М. із поточного рахунку ТОВ «Роско Груп», відкритого в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «ОТП Банк», 06.02.2017 було отримано грошові кошти у сумі 50 000,00 грн із зазначенням призначення платежу: повернення поворотної фінансової допомоги по договору №3009-1 від 30.09.2015, без ПДВ. 
У зв`язку із проведенням ліквідаційної процедури у справі №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ «Роско Груп», відповідно до норм КУзПБ, ліквідатором позивача було направлено на адресу відповідача вимогу вих. №278/25 від 14.04.2025 про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості).
Оскільки відповідач не отримав зазначеної вимоги, то вказана вимога позивача залишена без задоволення.
Враховуючи зазначене, позивач звернувся із позовом у цій справі, покликаючись на те, що кошти в сумі 50 000,00 грн, у розумінні ст. 1212 ЦК України, вважаються такими, що безпідставно набуті Руснаком В.М., оскільки у ліквідатора відсутні докази укладання між сторонами цивільно - правового договору.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами відсутній належним чином укладений цивільно-правовий договір, відповідачем не подані докази надання поворотної фінансової допомоги або інші правові підстави для отримання спірних коштів, а тому такі кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті відповідно до ст. 1212 ЦК України.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 — скасуванню з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Роско Груп» в особі ліквідатора звернулося до суду з позовом до ФОП Руснака В.М. про стягнення 50 000,00 грн як безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
У свою чергу, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідосинах.
З урахуванням зазначеного, визначальним є зв`язок конкретних правовідносин із здійсненням підприємницької діяльності. Наявність або відсутність статусу ФОП сама по собі не означає автоматичного поширення на всі правовідносини господарсько-правового режиму.
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань» фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. З цього моменту така особа не є суб`єктом господарювання і не може виступати стороною господарських правовідносин як фізична особа – підприємець.
Судом встановлено, що дійсно Руснак В.М. мав статус фізичної – особи підприємця, однак припинив підприємницьку діяльність 21.07.2014, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, тобто ще до виникнення спірних правовідносин, пов`язаних із перерахуванням коштів 06.02.2017. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин відповідач не мав статусу фізичної особи – підприємця.
За змістом принципу диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає, та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Так, сторонами в судовому процесі - позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування (ст. 4 та ч. 1 ст. 45 ГПК України).
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у п. 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 зазначила, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Відповідно до ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
З аналізу положень вказаної випливає, що заміна первісного відповідача належним відповідачем можлива виключно за клопотанням позивача. ГПК України не надає суду повноважень здійснювати таку заміну з власної ініціативи, навіть у разі встановлення факту неналежності відповідача.
Натомість у цій справі суд, дійшовши висновку про те, що ФОП Руснак В.М. не є належним відповідачем, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли після припинення його статусу підприємця, самостійно здійснив його заміну на фізичну особу – Руснака В.М., без подання відповідного клопотання з боку позивача. Таким чином, суд вийшов за межі наданих йому процесуальних повноважень та допустив порушення норм процесуального права, зокрема вимог ст. 48 ГПК України.
При цьому, допущені судом порушення не можуть бути свідченням необхідності уникнення надмірного формалізму. У цьому випадку йдеться не про формальні неточності, а про суттєве порушення процесуальних норм, які чітко визначають порядок та підстави заміни неналежного відповідача.
Більше того, хоча у цій справі юрисдикційність розгляду не була порушена, оскільки спір розглядається в межах справи про банкрутство, однак за відсутності провадження у справі про банкрутство, такі дії суду мали б наслідком помилкове визначення підвідомчості спору та відповідно суду, уповноваженого на його розгляд. Вказане додатково підтверджує істотність допущених порушень та неприпустимість самостійної заміни відповідача судом без клопотання позивача.
За усталеним правовими висновком Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Таким чином, з`ясувавши, що у цій справі позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, у задоволенні позову належить відмовити. 
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо непідсудності цього спору господарському суду, оскільки незалежно від правового статусу відповідача (фізичної особи чи фізичної особи – підприємця) спір є майновим спором за участю боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, у тому числі спори про стягнення коштів, повернення майна, відшкодування вартості майна тощо. Зазначені норми застосовуються незалежно від суб`єктного складу іншої сторони спору, оскільки метою є концентрація спорів у межах справи про банкрутство, формування ліквідаційної маси та забезпечення судового контролю за процедурою банкрутства.
Відтак з урахуванням положень ст. 7 КУзПБ та п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України ця справа підлягає розгляду господарським судом у межах справи про банкрутство.
Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 ухвалене з істотним порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача.
Беручи до уваги зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладається на позивача.
Керуючись ст. 129, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 у справі №926/2853-б/24 (926/2938/25) скасувати і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Роско Груп» (58000, м. Чернівці, вул. Головна, буд. 122А; код ЄДРПОУ 36063919) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 4 542, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в порядку та на умовах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 64 КУзПБ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Головуючий-суддя О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК