Справа № 461/4280/25 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2196/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретар: Чижа Л.М.
за участю: приватного виконавця Шелінської Ю.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А., в якій просив:
-визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. у ВП №77968003 щодо неповернення боржнику ОСОБА_1 коштів стягнутої основної винагороди (виконавчого збору) в розмірі 6971,01 грн та 889,74 грн витрат виконавчого провадження;
-зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінську Юлію Андріївну у ВП №77968003 здійснити повернення ОСОБА_1 коштів стягнутої основної винагороди (виконавчого збору) в розмірі 6971,01 грн та 889,74 грн витрат виконавчого провадження.
В обґрунтування скарги покликався на те, що заочним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.01.2025 у справі №461/9293/24 стягнуто з нього на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість в розмірі 86 648,19 грн та 1737,28 грн судового збору. 02.05.2025 постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. відкрито ВП №77968003. 02.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 8838,54 грн. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова 22.05.2025 у справі № 461/9293/24 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено частково та скасовано заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.01.2025.
27.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №77968003, де зазначено, що згідно платіжних інструкцій з боржника ОСОБА_1 стягнуто та перераховано 69710,19 грн заборгованості на користь стягувача, 6971,01 грн основної винагороди приватного виконавця та 889,74 грн витрат виконавчого провадження. 27.05.2025 представником ОСОБА_1 отримано лист-відповідь приватного виконавця, зі змісту якого вбачається, що у приватного виконавця відсутні повноваження розпорядження коштами 69 710,19 грн, оскільки такі перераховані на рахунок стягувача. Стосовно повернення коштів основної винагороди та витрат виконавчого провадження, приватний виконавець вказав на відсутність підстав для повернення таких сум боржнику, оскільки, на думку приватного виконавця, підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». 
На думку скаржника, приватним виконавцем здійснено довільне тлумачення закону та порушено приписи ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Враховуючи наведене, просив скаргу задовольнити. 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.06.2025у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
Вважає ухвалу суду незаконною, негрунтованною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції було порушено ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»: «У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення... виконавчий збір не стягується, а стягнутий - підлягає поверненню.» Норми цієї статті мають імперативний характер і прямо вказують на обов`язок повернення виконавчого збору в разі скасування рішення. Відмова від повернення в подібному контексті є протиправною. Суд першої інстанції не врахував положення ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»: «Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.» Отже, правила щодо повернення збору у разі скасування рішення повинні застосовуватись за аналогією до винагороди приватного виконавця. Суд проігнорував аналогію закону (ст. 8 ЦК України). У випадку прогалини, а саме відсутності прямої норми про повернення основної винагороди приватного виконавця після скасування рішення, суд мав застосувати аналогію закону, зокрема положення про повернення виконавчого збору. Невикористання цього механізму є юридичною помилкою.
Просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Шелінської Ю.А. у частині неповернення 6971,01 грн основної винагороди, 889,74 грн витрат виконавчого провадження; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Міністерства юстиції України Шелінську Ю.А. здійснити повернення зазначених сум боржнику.
Від приватного виконавця Шелінської Ю.А. надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні апеляційної інстанції приватний виконавець Шелінська Ю.А. заперечила проти задоволення скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, від представника ОСОБА_1 – Репецького В.В. надійшло письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам відповідає з огляду на таке.
Судом встановлено, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.01.2025 у справі №461/9293/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість в розмірі 86.648,19 грн та 1737,28 грн судового збору.
На виконання вказаного рішення суду Галицьким районним судом м. Львова 07.03.2025 видано виконавчий лист.
02.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77968003 з примусового виконання виконавчого листа № 461/9293/24 виданого 07.03.2025 Галицьким районним судом м. Львова.
02.05.2025 приватним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальній сумі 219,66 грн.
02.05.2025 приватним виконавцем винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження в загальній сумі 670,08 грн.
02.05.2025 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 8838,54 грн.
02.05.2025 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.
02.05.2025 приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.
Згідно платіжної інструкції №JBKLP590BD від 13.05.2025 з рахунку боржника було стягнуто 77 570,94 грн, що були розподілені наступним чином: згідно платіжної інструкції № 28622 від 13.05.2025 69 710,19 грн перераховано як заборгованість на користь АТ «Ідея Банк», згідно платіжної інструкції №28623 від 13.05.2025 7860,75 грн перераховано як 889,74 грн. витрат виконавчого провадження та 6971,01 грн основної винагороди на рахунок приватного виконавця.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.05.2025 скасовано заочне рішення цього суду від 23.01.205.
27.05.2025 приватним виконавцем відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
27.05.2025 на адресу приватного виконавця надійшла заява боржника від 27.05.2025 про закінчення виконавчого провадження та повернення коштів.
Відповідно до відповіді приватного виконавця від 27.05.2025 за №38932 відсутні підстави для повернення ОСОБА_1 коштів, стягнутих у виконавчому провадження № 77968003.
Звертаючись до суду із вказаною скаргою, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Шелінської Ю.А. у ВП № 77968003 щодо неповернення йому як боржнику коштів стягнутої основної винагороди (виконавчого збору) в розмірі 6971,01 грн та 889,74 грн витрат виконавчого провадження.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», серед іншого, визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга, третя статті 451 ЦПК України).
Частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з приписами частин першої – п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також – «Порядок №643»).
Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Водночас аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» указує на те, що основна винагорода – це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №640/13434/19, від 26.08.2021 у справі №380/6503/20.
Крім цього, аналіз статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.01.2021 у справі №160/5321/20, від 26.08.2021 у справі №380/6503/20 та ін.
Судом встановлено, що 02.05.2025 одночасно у постановою про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 8838,54 грн в межах виконавчого провадження № 77968003.
В подальшому, виконавче провадження ВП № 77968003 закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.
Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Тобто положення ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», на які покликається ОСОБА_1 у своїй скарзі, стосуються повернення боржнику виконавчого збору. 
Основна винагорода приватного виконавця не є виконавчим збором, тому на неї не поширюються положення ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості для повернення основної винагороди приватного виконавця в разі скасування судового рішення, що підлягало виконанню.
Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував, що на момент здійснення стягнення коштів (13.05.2025) відомостей щодо скасування виконавчого документу до приватного виконавця не надано, виконавчі дії здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, основну винагороду стягнуто частково, пропорційно до фактично стягнутої суми.
Колегія суддів не вбачає підстав для повернення ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження у розмірі 889,74 грн, оскільки витрати виконавчого провадження – це фактично понесені виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку. Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, незалежно від того чи рішення суду виконано боржником у добровільному порядку чи в подальшому було скасовано.
Крім цього, суд враховує, що ОСОБА_1 не оскаржувалися постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, стягнення основної винагороди, про розмір витрат виконавчого провадження.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 16 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 13.02.2026
Головуючий       
Судді