ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/13236/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
секретар Тодоряк Г. Д.
позивача ОСОБА_1 
відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД»
апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД», в інтересах якого діє Фортуна Георгій Георгійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року,
головуюча в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД» (далі – ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД») на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язань за попереднім договором № А_234 від 30 березня 2017 року в сумі 91 647 гривень 12 копійок за період з 23 червня 2025 року по 31 жовтня 2025 року.
Посилався на те, що 13 березня 2017 року між ним та ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» було укладено попередній договір № А_234.
За умовами цього договору відповідач зобов`язувався продати позивачу, а останній зобов`язався купити в термін до кінця першого кварталу 2019 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв. м., житловою площею 37,36 кв. м.
Відповідач зобов`язувався оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості.
На виконання умов договору позивач у належний та обумовлений спосіб та строк сплатив відповідачу забезпечувальний платіж в сумі 954 930 гривень, що становить сто процентів орієнтовної вартості об`єкта нерухомості.
Однак, ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» свої зобов`язання за вказаним договором не виконало, що позбавило позивача права отримати в приватну власність об`єкт нерухомості за договором.
Вважає, що ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» у зв`язку з порушенням умов попереднього договору повинне виплатити йому, як споживачу, на підставі пункту 11 договору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання договірних зобов`язань за попереднім договором № А_234 від 13 березня 2017 року в сумі 91 647 гривень 12 копійок.
Суд виходив з того, що ОСОБА_1 виконав умови договору, повністю вніс обумовлену в договорі суму, а ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» допустило істотне порушення умов договору і не забезпечило отримання позивачем завершеної будівництвом квартири.
Оскільки відповідач у строки встановлені попереднім договором не повернув позивачу забезпечувальний платіж, та враховуючи, що позивач звертався до ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» із вимогою про повернення забезпечувального платежу, а відповідачем його не повернуто, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем положень пунктів 10, 11 попереднього договору.
Суд першої інстанції перевірив доданий до позову розрахунок пені та встановив, що він проведений правильно, помилок у застосуванні формул чи арифметичних помилок при розрахунку не встановив, у зв`язку із чим задовольнив позов ОСОБА_1 та стягнув з відповідача на його користь пеню за період з 23 червня по 13 жовтня 2025 року в розмірі 91 647 гривень 12 копійок.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.
Зазначав, у примусовому порядку з відповідача вже стягувалась значна частина коштів у межах виконавчих проваджень №№ № 79584714, 77332229, 73115286, 76029715, 74622328, 77925591 та 70305701, а тому вважав, що у задоволенні позову слід відмовити оскільки ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» виконав свої зобов`язання перед позивачем.
Вважає, що рішенням суду першої інстанції не відповідає визначеним статтею 263 ЦПК України критеріям обґрунтованості та законності, оскільки після закінчення виконавчого провадження та припинення чинності арешту на майно боржника у зв`язку з повним погашенням боргу, позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Вважає, що оскільки сторона відповідача у суді першої інстанції не користувалась своїми процесуальними правами та не виконувала своїх процесуальних обов`язків, то немає підстав для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції.
Зазначає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам процесуального закону та є необґрунтованою.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
13 березня 2017 року між ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір № А_234 (а. с. 35 – 37), відповідно до умов якого ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язалось продати ОСОБА_1 , а останній зобов`язавсчя купити в термін до кінця І кварталу 2019 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,70 кв.м., в тому числі житловою площею 37,36 кв.м.
Договором передбачено строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до кінця IV кварталу 2018 року. ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, цей факт не буде вважатися порушенням умов договору.
Пунктом 1.1. вказаного договору визначено, що ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язується оформити на своє ім`я правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості.
ОСОБА_1 зобов`язався сплатити стороні, на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість об`єкта нерухомості, що орієнтовано складає 954 930 гривень (пункт 2.2 договору). В якості оплати за об`єкт нерухомості буде зараховуватись забезпечувальний платіж, здійснений стороною відповідно до п.4 попереднього договору (пункт 2.5 договору).
ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язання за цим договором сплачує ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» забезпечувальний платіж у розмірі 954 930 гривень. Забезпечувальний платіж не є авансом чи поворотною фінансовою допомогою (пункт 4 договору).
Відповідно до пункту 10 зазначеного договору забезпечувальний платіж повертається ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» ОСОБА_1 шляхом перерахування грошових коштів на рахунок останнього у банківській установі у випадку, якщо основний договір не буде укладений у зв`язку з неможливістю виконання ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язання, передбаченого пунктом 1 попереднього договору або відмовою ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» від укладення основного договору з інших незалежних від нього причин. При цьому, ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» зобов`язалась повернути забезпечувальний платіж ОСОБА_1 протягом 30-ти (тридцяти) банківських днів, з моменту спливу терміну, вказаною у пункті 1 попереднього договору.
Відповідно до пункту 11 попереднього договору у випадку порушення ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» терміну повернення грошових коштів, встановлених у пункті 10 даного договору, ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» сплачує ОСОБА_1 (на його вимогу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. 
Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Половинською О. Б. 
Відповідно до довідок ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД», які наявні в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 вніс на рахунки ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» грошові кошти відповідно до пункту 5 попереднього договору № А_234 від 17 березня 2017 року на рахунок відповідача в загальній сумі 954 930 гривень (а. с. 38 – 39).
28 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» із заявою про повернення грошових коштів (забезпечувального платежу по попередньому договору № А_234 від 17 березня 2017 року) у розмірі 954 930 гривень (а. с. 62 – 65).
Листом ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» від 13 вересня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 про неможливість повернення товариством забезпечувального платежу станом на день направлення йому цього листа (а. с. 66 – 67).
Повідомленням від 05 листопада 2024 року ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» просило позивача надати банківські реквізити для повернення грошових коштів внесених ним у виді забезпечувального платежу (а. с. 68).
З матеріалів справи також вбачається, що з ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» на підставі судових рішень вже неодноразово стягувалась пеня за неповернення забезпечувального платежу за попереднім договором № А_234 від 17 березня 2017 року (а. с. 40 – 61).
Із долучених до апеляційної скарги постанов приватного виконавця про закінчення виконавчих проваджень № 79584714, 77332229, 73115286, 76029715, 74622328, 77925591 та 70305701 вбачається, що частину із вказаних вище судових рішень виконано у примусовому порядку (а. с. 97 – 118).
З висновку судового експерта Перепелюк С. М. № 64 від 13 жовтня 2025 року вбачається, що сума пені, за порушення ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» пунктів 10, 11 попереднього договору № А_234 від 17 березня 2017 року у період з 23 червня по13 жовтня 2025 року становить 91 647 гривень 12 копійок (а. с. 27 – 29).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судове рішення не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на предмет та підстави позовної заяви, а також вимоги та доводи апеляційної скарги, основне питання, яке постало перед апеляційним судом у даній справі полягало у можливості стягнення передбаченої попереднім договором пені з огляду на те, що основний договір не був укладений сторонами у термін, встановлений цим договором. 
За обставин цієї справи, апеляційний суд виснував, що стягнення з відповідача пені на підставі умов попереднього договору неможливе, оскільки останній припинив свою дію в силу положень частини третьої статті 635 ЦК України.
За таких обставин перед апеляційним судом постало друге питання, яке полягало у можливості виходу за межі доводів апеляційної скарги, у зв`язку із неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідь на дане питання позитивне, оскільки суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норму закону, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо вирішення спору по суті
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 755/16339/19, зазначено, що предметом попереднього договору є саме укладання у майбутньому основного договору на умовах та у строки, визначені попереднім договором. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Зокрема, істотною умовою попереднього договору є строк укладання основного договору, який повинен бути зазначений у попередньому договорі.
У постанові Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 321/1496/15-ц, вказано, що «у своєму договорі сторони обумовили укладення основного договору у термін не пізніше 14 вересня 2015 року. З позовом до суду ОСОБА_3 звернувся у листопаді 2015 року, тобто після того, як попередній договір припинив свою дію на підставі частини третьої статті 635 ЦК України. З огляду на викладене, висновки судів про відсутність правових підстав для визнання попереднього договору дійсним на підставі статті 220 ЦК України є обґрунтованими. Згідно до вимог статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що розірвати можливо договір, який не припинив своєї дії. З огляду на викладене, вимоги про розірвання попереднього договору також є безпідставними».
Подібні за змістом висновки також наведені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 761/38032/21.
Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року № 489/2748/23 вказав: «встановивши, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що передана ТОВ «Ківіт Плюс» сума коштів ОСОБА_1 у розмірі 4 000 000 грн є не завдатком, а авансом, тому поверненню підлягає саме такий розмір коштів, а позивач позбавлений можливості стягувати штрафні санкції, передбачені попереднім договором поза межами його дії, оскільки зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення».
У справі, що переглядається, судами встановлено, що 13 березня 2017 року між сторонами було укладено попередній договір № А_234, який був посвідчений приватним нотаріусом Половинеською О. Б.
На виконання умов попереднього договору ОСОБА_1 було сплачено 954 930 гривень, що підтверджується належними доказами.
Відповідно до пункту 1 попереднього договору № А_234 відповідач зобов`язувався продати позивачу, а останній зобов`язався купити в термін до кінця першого кварталу 2019 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв. м., житловою площею 37,36 кв. м.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, основний договір купівлі-продажу квартири не був укладений у строки встановлені попереднім договором з вини в ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД».
Колегія суддів враховує, що правовою метою попереднього договору є спонукання до укладення основного договору та фіксація умов основного договору, а не виникнення будь-яких реальних зобов`язань.
Оскільки основний договір сторони не уклали, усі зобов`язання за попереднім договором є припиненими.
З наведеного вище слід виснувати, що з моменту спливу строку, встановленого на укладення основного договору, зобов`язання відповідача за попереднім договором, в тому числі щодо сплати пені припинились.
Отже, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 635 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення з відповідача пені на підставі пунктів 10, 11 попереднього договору № А_234 від 13 березня 2017 року, оскільки дія останнього припинилася у силу закону.
Разом з тим, з огляду на зазначене вище, а також враховуючи, що у межах виконавчих проваджень №№ 79584714, 77332229, 73115286, 76029715, 74622328, 77925591, 70305701 з відповідача на користь позивача стягувались пеня та судові витрати зі сплати судового збору за період до 23 червня 2025 року, тоді як у даній справі позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 23 червня по 13 жовтня 2025 року, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що після закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з повним погашенням заборгованості по пені, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід було відмовити саме із цих підстав.
Щодо необхідності виходу за межі доводів апеляційної скарги
Межі розгляду справи апеляційним судом окреслені в частині першій статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).
При цьому, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
З мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу попереднього договору та не застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 635 ЦК України, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про можливість задоволення позову про стягнення пені. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції під час розгляду позовної заяви неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Подібний за змістом висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2024 року у справі № 824/131/23.
Щодо клопотання представника позивача про повернення апеляційної скарги
У судовому засіданні, яке відбулося 08 квітня 2026 року, представник позивача Корнієнко В. М. заявив клопотання, яке мотивоване тим, що до відкриття апеляційного провадження апелянт у встановлений судом п`ятиденний строк не усунув недоліки апеляційної скарги, а тому просив повернути апеляційну скаргу апелянту.
Вислухавши представника позивача та проаналізувавши матеріали справи апеляційним судом встановлено, що оскаржуване рішення Шевченківського районного суду ухвалене 08 грудня 2025 року.
Не погодившись із вказаним рішенням, 24 грудня 2025 року ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» засобами поштового зв`язку направило апеляційну скаргу.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 02 січня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» залишено без руху, оскільки до неї не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, та надано п`ятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.
З довідки про доставку документу до електронного кабінету представника апелянта у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС вбачається, що ухвалу суду отримано останнім 06 січня 2026 року о 20 годині 50 хвилин.
З клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги від 15 січня 2026 року вбачається, що 14 січня 2026 року апелянтом сплачений судовий збір у встановленому законом розмірі, чим усунув недоліки апеляційної скарги.
Також вказував, що про існування ухвали про залишення без руху він дізнався 14 січня 2026 року, у зв`язку із чим просив поновити встановлений судом строк.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Колегія суддів вважає, що дане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до стаття 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. 
Застосовуючи процесуальні норми суд має керуватися принципом розумності відповідно до якого застосування цих норм має бути спрямованим на досягнення легітимної мети, уникаючи надмірного формалізму, що може порушувати право особи на доступ до суду (див. постанову Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 752/11445/22).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», N 47273/99, пункти 50-51, 69, та «Walchli v. France», N 35787/03, пункт 29)
Одночасно, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява N 48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» заява N 23805/94, рішення від 04 грудня 1995 року).
Суворе тлумачення національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» заява N 28090/95, пункт 45).
Отже, при застосуванні процесуальних норм належить уникати надмірного формалізму, що може призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.
У даній справі, апеляційну скаргу подано у межах встановленого процесуальним законодавством тридцятиденного строку.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Разом з тим, якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Отже, у розумінні статті 272 ЦПК України ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху вручено представнику ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» 07 січня 2026 року.
Відповідно до положень статті 357 ЦПК України скаржнику надається строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати 10 днів з моменту отримання ухвали.
Судом встановлено апелянту п`ятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а отже з огляду на положення статтей 122 – 124 ЦПК України встановлений апеляційним судом строк закінчився о 24 годині 12 січня 2026 року.
Разом з тим, представник відповідача усунув недоліки апеляційної скарги 14 січня 2026 року, тобто на другий день після закінчення встановленого судом строку.
Колегія суддів враховує поведінку представника апелянта, зокрема те, що він не зволікав із строками апеляційного оскарження рішення суду та вчасно подав апеляційну скаргу, 14 січня 2026 року сплатив судовий збір у встановленому законом розмірі та на наступний день повідом про це апеляційний суд подавши відповідне клопотання.
Така поведінка апелянта свідчить про його добросовісний намір реалізувати право на апеляційний перегляд справи та усунути виявлені судом недоліки у найкоротший термін після того, як йому стало відомо про існування відповідної ухвали.
Враховуючи, що пропуск встановленого судом строку був незначним (два дні), а недоліки скарги щодо сплати судового збору були фактично усунуті, колегія суддів вважає, що повернення апеляційної скарги у даному випадку суперечило б засадам розумності та принципу доступу до правосуддя, оскільки формальна перешкода не повинна домінувати над правом особи на розгляд її справи судом.
У випадках передбачених статтею 362 ЦПК України апеляційний суд закриває провадження у справі якщо:
1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;
2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.
Згідно положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Крім того, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України)
Отже, із системного аналізу вказаних вище положень цивільного процесуального законодавства можна дійти висновку, що суд апеляційної інстанції може вирішити питання про повернення апеляційної скарги у зв`язку із недотриманням вимог встановлених статтею 356 ЦПК України лише на стадії відкриття апеляційного провадження.
Крім того, колегія суддів зауважує, що завершення апеляційного розгляду справи можливе шляхом ухвалення відповідної постанови, або шляхом постановлення ухвали про закриття провадження у справі, а у випадках передбачених статтею 44 ЦПК України також ухвали про залишення апеляційної скарги без розгляду.
Колегія суддів підкреслює, що апелянт фактично виконав вимоги суду та сплатив судовий збір ще до моменту постановлення ухвали про відкриття провадження. Хоча це відбулося з порушенням встановленого п`ятиденного строку (із запізненням на два дні), таке порушення не є суттєвим і не свідчить про зловживання апелянтом своїми процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання представника позивача про повернення апеляційної скарги, оскільки це суперечитиме принципу верховенства права та завданню цивільного судочинства. 
Так само, апеляційним судом не встановлено підстав для закриття апеляційного провадження або залишення апеляційної скарги без розгляду.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Щодо судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Споживачі звільняються від сплати судового збору лише у справах за їх позовами за умови, що ці позови стосуються порушення їх прав як споживачів.
Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
В статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3); виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар (пункт 4); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); реалізація - діяльність суб`єктів господарювання з продажу товарів (робіт, послуг) (пункт 20); робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21); споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22).
З огляду на положення укладеного між сторонами попереднього договору про наміри укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» не є власником, виконавцем робіт або надавачем послуг, то ОСОБА_1 не може вважатися споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2024 року у справі № 727/12297/23 (провадження № 61-6575св24), від 05 березня 2025 року у справі № 466/9152/23 (провадження № 61-12839св24).
За таких обставин, частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосовуванню до спірних правовідносин.
Зазначене узгоджується із висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 752/13313/23 (провадження № 61-3296св24).
Отже, позивач не звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.
Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028 гривень.
Ціна позову у справі становить 91 647 гривень 12 копійок, а 1 % від ціни позову – 916 гривень 47 копійок.
З урахуванням того, що 1 % від ціни позову є меншим від мінімально встановленого Законом № 3674-VI розміру судового збору, за подання позову до суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви не сплатив судовий збір, а тому він підлягає стягненню з нього в дохід держави.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 31 жовтня 2024 року № 752/13313/23 та від 14 лютого 2024 року у справі № 727/11573/22.
З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що суд дійшов висновку про відмову в позові.
Підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, яка подана фізичною особою або фізичною особою – підприємцем:
150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми, але не більше 8 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовними заявами майнового характеру, а у справах, в яких предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав (крім права власності на майно), відшкодування шкоди здоров`ю (крім моральної шкоди), – не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що за подання позовної заяви у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок, за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір, який підлягав сплаті, становить 1 816 гривень 80 копійок (1 211,2 * 150 %).
З квитанції до платіжної інструкції про переказ готівки № ПН3247 від 14 січня 2026 року (а. с. 132) вбачається, що ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» сплатило за подання до суду апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 817 гривень.
Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МС ІМПЕРІАЛ БУД» слід стягнути 1 816 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 – 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року скасувати.
В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД» про стягнення пені відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 1 211 (тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок в дохід держави.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІМПЕРІАЛ БУД» 1 816 (тисячу вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08 квітня 2026 року.

Головуючий      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА