ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1294/25  Номер провадження 22-ц/814/1399/26	Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2025 року (час ухвалення судового рішення з 10:08:10 (29.10.2025) по 11:18:17 (03.11.2025); дата складання повного текста судового рішення не зазначена) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив: визнати за ним право власності на 1\2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та на 1\2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0932 га, кадастровий номер: 5320410100:50:001:0404, що розташована за вищевказаною адресою; припинити право спільної сумісної власності подружжя на вищевказане нерухоме майно та стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що спірну садибу придбано подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Після розлучення питання поділу майна не виникало, проте 05 квітня 2025 року позивач дізнався, що відповідачка зняла його з реєстрації у їхньому спільному будинку, порушивши його права як співвласника домоволодіння і вважає, що саме з цього моменту порушені його права, тому строк давності не пропущений.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову у зв?язку із пропуском строку давності. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що з урахуванням сталої судової практики у справах такої категорії висновки суду про звернення позивача із позовом після спливу строку давності є помилковими. Та обставина, що відповідачка у квітні 2017 року розмістила оголошення про продаж будинку, не є підтвердженням того, що він дізнався про порушення своїх прав саме тоді, адже на той час їхня спільна дитина потребувала коштів на лікування, тому тоді він не заперечував проти продажу будинку. В оголошенні про продаж зазначений номер телефону, який йому не належить. Будинок з об?єктивних причин не був проданий та у подальшому до зняття його з реєстрації без його відома будь-яких суперечок з приводу спільного майна (будинку) між сторонами не виникало. 

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.10.1998 року.
Під час шлюбу 09 серпня 2005 року ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі продажу придбала житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВСІ №600018 від 09.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Заєць Н. М та зареєстрованого в реєстрі за №3738.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.08.2005 №8059772, виданого МПТІЕ «Інвентаризатор», вказане будинковолодіння належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, частка 1\1.
Спірне домоволодіння придбане подружжям в іпотеку, що підтверджується договором іпотеки від 09.08.2005 року, укладеним між ОСОБА_2 і ЗАТ КБ «ПриватБанк».
Зобов`язання ОСОБА_2 за договором іпотеки повністю виконані у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 09.04.2011.
Рішенням 8 сесії 5 скликання Гадяцької міської ради від 12.02.2007 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0932 га, що розташована за вказаною адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення Гадяцької міської ради ОСОБА_2 Гадяцьким районним відділом земельних ресурсів 23.03.2007 року видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯГ №666963, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010735900305. Кадастровий номер земельної ділянки: 5320410100:50:001:0404.
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 01.02.2017 року у справі №526/33/17 шлюб, зареєстрований 07 жовтня 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , актовий запис № 1670, розірвано; неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з оголошення про продаж будинку у місцевій газеті «БазарМедіа» №14 від 06.04.2017, на яке посилається відповідачка у відзиві, вбачається, що в ньому зазначено номери телефону як позивача, так і відповідачки, отже ОСОБА_1 було відомо про те, що відповідачка намагалась продати спірний будинок, однак до цього, зі слів сторони, він віднісся байдуже та не звертався до суду з позовом на захист свого права спільної сумісної власності подружжя, в тому числі і про поділ майна подружжя.
Отже, суд визнав доведеним, що позивачу було відомо про намір відповідачки порушити його майнові права ще навесні 2017 року, однак з невідомих причин він їх не захищав.
Відтак, звертаючись з позовом у квітні 2025 року, позивач пропустив строк позовної давності, який сплив 15 лютого 2020 року, тобто з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили.
Зняття ОСОБА_1 з місця реєстрації не впливає на обсяг його майнових прав, оскільки цей факт може свідчити лише про порушення його особистих немайнових прав, які, як зазначалося, він не оспорює.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Судом першої інстанції встановлено, що спірне майно придбано сторонами у шлюбі і є їхньою спільною сумісною власністю. Рішення суду у цій частині відповідачкою не оскаржується, і матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя (колишнього). 
У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року (справа № 521/12178/19) викладені такі висновки щодо застосування норми у спірних правовідносинах. 
«У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
За змістом статей 256-257 та 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явленого після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Вказаний правовий висновок також викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року в справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року в справі № 200/26797/15, від 16 жовтня 2023 року в справі № 759/12245/20.
…
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду необхідно чітко диференціювати поняття, «дізналася» та «повинна була дізнатись» про порушення права. Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19).
Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом у визначений законом строк від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 (провадження № К/990/129/22).
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, письмові звернення з цього приводу (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 826/14417/18).»
У межах розгляду цієї справи суд першої інстанції погодився із доводами відповідачки про те, що позивач дізнався (мав дізнатися) про порушення його права ще у квітні 2017 року, коли відповідачка розмістила у місцевій газеті оголошення про продаж спірного майна (садиби), проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.
За змістом ст.66, ст.68 СК України, ст.368. ст.369 ЦК України після розірвання шлюбу колишнє подружжя здійснює право спільної сумісної власності за взаємною згодою, при цьому така згода може бути мовчазною або ж зафіксована у певному договорі (договір про порядок користування, згода на відчужена спірного майна одним із подружжя, тощо), зокрема обов?язково у випадках, встановлених законом.
Як слідує з матеріалів справи і визнається сторонами спору, після розірвання шлюбу відповідачка разом із дітьми залишилася проживати у спірній садибі (ст.381 ЦК України). У квітні 2017 року відповідачка розмістила у місцевій газеті оголошення про продаж спірної садиби, проте з об?єктивних причин садиба не була продана.
Сам факт розміщення вказаного оголошення не є достатнім доказом того, що позивач дізнався (не міг не дізнатися) про порушення свого права, адже у справі відсутні докази про те, що позивач заперечував проти продажу садиби; суд послався на пояснення відповідачки, яка стверджує, що позивач віднісся байдуже до її намірів продати спірну садибу, проте така «байдужість» може свідчити лише про те, що позивач погоджувався із відчуженням спільного майна, тобто вчинення дій, спрямованих на продаж спільного майна, за згодою іншого співвласника не є порушенням прав одного із них (у цьому конкретному випадку позивача). 
У справі відсутні належні, допустимі і достатні докази про те, що позивач ще у 2017 році дізнався або ж мав дізнатися про порушення його прав співвласника.
Зняття позивача без його відома з реєстрації у садибі, співвласником якої він є, у будь-якому випадку є порушенням його прав співвласника та може бути достатньою підставою для порушення питання про поділ майна.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Оскільки у разі поділу спільного сумісного майна право спільної сумісної власності припиняється і виникає спільна часткова власність, то рішенням суду необхідно визначити право обох співвласників у рівних частках на спірне майно.

Відповідно до ст.141 ЦПК України апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення по суті спору, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов задоволений, то відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України із відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді сплаченого судового збору: 1 211,20 грн (за подання позову) + 1 816,80 грн (за подання апеляційної скарги), а всього 3 028 грн. 

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1\2 частину за кожним житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та на 1\2 частину за кожним земельної ділянки площею 0,0932 га, кадастровий номер: 5320410100:50:001:0404 за адресою: по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 028 грн витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов