Справа №534/2554/25
Провадження №2/534/1037/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року м. Горішні Плавні 
Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області 
у складі: головуючого судді Солохи О.В.
за участі: секретаря судового засідання Гончар С.Т.
позивача    ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування,
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача в якій прохає визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування квартири та поновити йому цей строк; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 12.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Горішньоплавнівської державної нотаріальної контори Пащенко Т.Б. та зареєстрований в реєстрі за №505, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявлені вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМТ №397147 йому належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . З 02.04.2015 і по теперішній час він проживає у вказаній квартирі, яка є його єдиним житлом. 12.06.2019 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, проте, позивач підписуючи вказаний договір вважав, що підписує договір довічного утримання, оскільки на той час він хворів та мав потребу у постійному догляді. Зазначає, що на початку 2025 року, після конфлікту з відповідачкою він дізнався про те, що підписав не договір довічного утримання, а договір дарування квартири. З огляду на викладене прохає вказаний договір визнати недійсним.
Ухвалою суду від 05.11.2025 позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач та його представник адвокат Першин С.М. позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.
Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, відповідач у судове засідання не з`явилася, відзив на позов у наданий судом строк до суду не подала. 
Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Дослідивши докази наявні в матеріалах справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності судом встановленні наступні обставини.
Згідно свідоцтва про право на спадщину ВМТ №397147 від 27.05.2010 ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_2 .
Згідно договору дарування квартири, який було укладено 12.06.2019 ОСОБА_1 (дарувальник) безоплатно передав у власність обдарованій ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.08.2025 №439525015 квартира АДРЕСА_2  належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від ННТ 986642 реєстр №505 від 12.06.2019.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з положень ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути нерухомі речі.
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі №947/32485/20, від 01.12.2022 у справі №335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».
У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочин здатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц.
Своїми підписами на договорі сторони підтвердили, що не позбавлені дієздатності, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлювати суть цього правочину, договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (п.10 Договору дарування) (а.с.7).
Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз`яснено сторонам всі умови укладення договору, встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність.
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що договір дарування вчинено під впливом обману, стороною позивача не надано, як і не надано доказів примушування до укладення договору дарування.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Питання щодо застосування спливу строку позовної давності судом не досліджувалося, з огляду на те, що відповідно до ч.4 ст.26 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Натомість слухання справи відбувалося у заочному порядку з постановленням заочного рішення і відповідачем не ставилося питання про застосування строку позовної давності.
Таким чином, оскільки судом не встановлено порушеного права позивача, то в задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, поклавши їх на позивача.
Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду.
Позивач: 	ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;	
Відповідач:	ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .	

Суддя О.В.Солоха

Повний текст рішення складено 12.02.2026.