Дата документу 23.02.2026 Справа № 337/2204/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 337/2204/25      Головуючий у І інстанції: Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/112/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.07.2024 ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1293591, за умовами якого кредитодавець передав позичальнику грошові кошти у кредит в сумі 7000 гривень загальним строком на 345 днів з поверненням коштів згідно з графіком платежів. 
Крім того, 18.07.2024 ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 уклали договір позики № 2915132, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у кредит у сумі 5800 гривень загальним строком на 15 днів з процентною ставкою 0,01%, комісією 22,36% що складає 1296,88 гривень, денною процентною ставкою 1,50%, процентами за понадстрокове користування позикою 5% на день, пенею 5% на день, орієнтованою реальною річною процентною ставкою 19753,35%, орієнтовною загальною вартістю позики 7105,00 гривень.
Вказані договори укладені в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в ІТС кредиторів та підписані відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, направленим на зазначений ним в анкеті в особистому кабінеті номер телефону. 
ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» належним чином виконали свої зобов`язання за кредитним договором № 1293591 від 03.07.2024 і договором позики № 2915132 від 18.07.2024, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі 7000 гривень і 5800 гривень відповідно. 
Натомість ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість за кредитним договором № 1293591 від 03.07.2024 в розмірі 23761,36 гривень, що складається з: заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 7000 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 11056,36 гривень, заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 805 гривень, заборгованості за неустойкою (штраф, пеня) в розмірі 4900 гривень; за договором позики № 2915132 від 18.07.2024 в розмірі 18705 гривень, що складається з: заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5800 гривень, комісії за надання позики в розмірі 1296,88 гривень, заборгованості за пенею в розмірі 11600 гривень.
У подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» і ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» за умовами договорів факторингу передали (відступили) ПАТ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за договорами № 1293591 від 03.07.2024, № 2915132 від 18.07.2024. 
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість: 
- за кредитним договором № 1293591 від 03.07.2024 в розмірі 23761,36 гривень;
- за договором позики № 2915132 від 18.07.2024 в розмірі 18705 гривень. 
Всього просили стягнути заборгованість за договорами у загальному розмірі 42466,36 гривень та понесені судові витрати. 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ»:
- заборгованість за кредитним договором № 1293591 від 03.07.2024 в розмірі 18861,36 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованості за основним зобов`язанням, 11056,36 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 805 гривень заборгованість за комісією за надання кредиту;
- заборгованість за договором позики № 2915132 від 18.07.2024 в розмірі 7105 гривень, з яких 5800 гривень заборгованість за основною сумою боргу, 1296,88 гривень комісії за надання позики;
Також стягнуто судовий збір в сумі 1851,49 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1  через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2025 та ухвалити нове рішення про відмову у позові або зменшити розмір задоволених вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд порушив право відповідача на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. На теперішній час  ОСОБА_1 перебуває в Угорщині, подав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, однак, суд розгляну справу за його відсутності.
Крім того,  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував його доводів про те, що умови договорів, на які посилається позивач, є несправедливими, а відсотки - явно завищеними.
У своєму відзиві ТОВ «ФК «ЄАПБ» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх помилковість та необґрунтованість, повторюючи доводи позовної заяви, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, цей спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає повною мірою.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за основними зобов`язаннями, за процентами за користування кредитом, комісією за надання кредиту/позики, є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду повною мірою.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 07.07.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1293591 в електронній формі. За п.1 договору кредитодавець передав позичальнику грошові кошти у кредит, в сумі 7000 гривень (п.1.2.), загальним строком на 345 днів (п.1.3.), з поверненням згідно графіку платежів. Загальні витрати позичальника складають 27823,60 гривень, з денною процентною ставкою 1,15% (п.1.5.), сплатою комісії в сумі 805 гривень (п.1.5.1), процентами за ставкою 511 відсотків річних (п.1.5.2., 1.5.3.)
Для укладення цього договору, в електронній формі ОСОБА_1 підписаний Договір про споживчий кредит № 1293591 від 03.07.2025, Додаток №1 до нього - Графік платежів; Додаток №2 - Заяву на отримання кредиту № 1293591 від 03.07.2024, паспорт споживчого кредиту № 1293591 з інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, Графік платежів до паспорту споживчого кредиту №1293591, анкету заяву на кредит № 1293591 від 2024-07-03.
Згідно з платіжним дорученням 37083664 від 03.07.2024, ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» виконало свої зобов`язання, та перерахувало на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 7000 гривень. 
30.10.2024 між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та ТОВ «ФК«ЄАПБ» укладений договір факторингу №3010.2024, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав, до боржників ТОВ «ФК «Незалежні фінанси», згідно з витягом з реєстру додатків, також і до ОСОБА_1 .
Крім того, 18.07.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладений договір позики № 2915132 в електронній формі. За п.2 договору позикодавець передав позичальнику грошові кошти у кредит в сумі 5800 гривень (п.2.), загальним строком на 15 днів (п.2.2.), з процентною ставкою 0,01% (п.2.3.), комісією 22,36% що складає 1296,88 гривень, денною процентною ставкою 1,50%, процентами за понадстрокове користування позикою 5% на день, пенею 5% на день, орієнтованою реальною річною процентною ставкою 19753,35%, орієнтовною загальною вартістю позики 7105 гривень (п.2.4.).
Вказаний договір позики укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписаний накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 450207, який був надісланий ОСОБА_1 , e-mail ІНФОРМАЦІЯ_1  на номер мобільного телефону - НОМЕР_2 о 19:11 годині 18.07.2024.
Разом з договором позики № 2915132 від 18.07.2024 ОСОБА_1 надіслано, і підписано ним як складову частину кредитного договору - додаток №1 з Таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. 
14.06.2021 між ТОВ «ФК«1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК«ЄАПБ» укладений договір факторингу №14/06/21, відповідно до п.1.1 якого позивач набув право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав, до боржників ТОВ «ФК«1БАНК», включаючи суму основного зобов`язання(позики), плату за позикою(плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань. Перелік божників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних Реєстрах боржників, які формуються згідно з Додатком № 1 та є невід`ємною частиною цього договору.
У подальшому щодо цього договору факторингу укладались додаткові угоди № 2 від 28.07.2021, № 7 від 13.06. 2022, № 44 від 26.11. 2024.
Згідно з актом прийому-передачі Реєстру Боржників № 37 від 26.11.2024, та з витягом з Реєстру Боржників № 37 від 26.11.2024, ТОВ «ФК«ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 2915132 на загальну суму 18705 гривень.
Отже, первісні позикодавці (кредитодавці): ТОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» належним чином виконали свої зобов`язання за кредитним договором № 1293591 від 03.07.2024 і договором позики № 2915132 від 18.07.2024, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі 7000 гривень і 5800 гривень відповідно. 
Натомість позичальник ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість.
За твердженням позивача, за Договором № 1293591 від 03.07.2024 заборгованість складає 23761,36 гривень, що складається з: заборгованості за основним зобов`язанням - в розмірі 7000 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом - в розмірі 11056,36 гривень, заборгованості за комісією за надання кредиту - в розмірі 805 гривень, заборгованості за неустойкою (штраф, пеня) - в розмірі 4900 гривень.
Згідно з розрахунком заборгованості, за договором позики № 2915132 від 18.07.2024, заборгованість складає 18705 гривень, що складається з: заборгованості за основною сумою боргу - в розмірі 5800 гривень, комісії за надання позики - в розмірі 1296,88 гривень, заборгованості за пенею - в розмірі 11600 гривень.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний електронний правочин вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, правильно оцінивши надані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні договори позики укладені товариствами, правонаступником яких є позивач, та ОСОБА_1 в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
У вказаних договорах сторони погодили розмір кредиту та позик, грошову одиницю, в якій надано кредити та позики, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 на укладення договорів у електронній формі.
Тобто, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, зокрема, за кредитним договором № 1293591 перед новим кредитором ТОВ «ФК«ЄАПБ».
Однак, колегія суддів не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості в частині суми заборгованості з відсотків за користування кредиту з огляду на таке.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач фінансових послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема провстановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Апеляційний суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять розрахунку заборгованості за договором № 1293591 від 03.07.2024, що позбавляє суд можливість перевірити правильність здійснених нарахувань за договором.
Колегія суддів вважає, що пункт 1.5 Договору щодо застосування стандартної процентної ставки в розмірі 1,15% на день, що за весь строк кредитування складає 11417,45 % річних, а відповідно до п. 1.5.3, проценти за весь строк користування кредитом за весь строк кредитування складатимуть 27018,60 грн, враховуючи суму позики в розмірі 7000 грн, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
При цьому, колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/6091/18, провадження № 61-11473св19, відповідно до якого суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано визнали несправедливим оспорюваний пункт кредитного договору з посиланням на те, що він встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором та правильно застосували до спірних правовідносин статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що зазначена сума процентів за користування кредитом є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг товариства, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
На думку апеляційного суду, справедливим буде зменшення розміру відсотків за кредитним договором до суми основного боргу, тобто, до 7000 гривень.
Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів існування, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у № 204/224/21 викладено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Так, Згідно з Договором позики № 2915132 від 18.07.2024 позичальнику було встановлено комісію за надання кредиту в розмірі 22,36% від суми наданої позики (5800 грн), що згідно з розрахунком заборгованості складає 1296,88 грн. Однак, договір не містить конкретних послуг, які надаються товариством позичальнику за вказану плату. 
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку послуг з обслуговування кредиту, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які товариством установлена комісія. Тобто, в чому саме полягає комісія за за надання кредиту, за які саме послуги призначена та принципу її нарахування кредитний договір не містить.
Враховуючи, що товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення
договору про сплату комісії за кредитом є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, стягнення комісії за надання кредитних коштів суперечить ст. 11, 12 ЗУ «Про споживче кредитування», тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача комісії за Договором позики № 2915132 від 18.07.2024 в розмірі 1296,88 грн задоволенню не підлягає. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пп. 1, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, змінити рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «ЄАПБ» заборгованості за процентами за кредитним договором № 1293591 від 03 липня 2024 року в розмірі 11056,36 грн, зменшивши їх до 7000 грн, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «ЄАПБ» заборгованості за комісією за договором позики № 2915132 від 18 липня 2024 року в розмірі 1296,88 грн, виключивши її з загального розміру заборгованості.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ ФК «ЄАПБ» сплатило судовий збір у розмірі 3028 грн,  ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги - 1776,60 грн.
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (48,54 %) позивач має право на відшкодування витрат зі сплати судового збору в розмірі 1469,79 грн, та пропорційність вимог апеляційної скарги (20,62%), відповідач має право на відшкодування йому судового збору в розмірі 366,33 грн.
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України, розмір судового збору, що належить стягнути з відповідача на користь позивача складає 1103,46 грн (1469,79 грн - 366,33 грн). 
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 рокув частині стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором № 1293591 від 03 липня 2024 року та в частині стягнення заборгованості за комісією за договором позики № 2915132 від 18 липня 2024 року- змінити, виклавши його другий абзац у такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»:
- заборгованість за кредитним договором № 1293591 від 03 липня 2024 року в розмірі 14805 (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ять) гривень, з яких: 7000 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням, 7000 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 805 гривень - заборгованість за комісією за надання кредиту;
- заборгованість за договором позики № 2915132 від 18 липня 2024 року в розмірі 5808 (п`ять тисяч вісімсот вісім) гривень 12 копійок, з яких: 5800 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 8,12 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом.»
У решті рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 1103 (одну тисячу сто три) гривні 46 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 лютого 2026 року.
Головуючий:

Судді: