Номер провадження: 22-ц/813/5011/26 
Справа № 947/505/26
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
09.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2026 року, 
за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и в:
В січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до німецької національності.
В обґрунтування зазначила, що вона народилася у місті Прокопівськ, Кемеровської області, Російської Федерації (Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки), про що було зроблено запис № 3775, 21.12.1965 року, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 11 листопада 2020 року. Відповідно до зазначеного свідоцтва батько - ОСОБА_2 , німець за національністю, а мама ОСОБА_3 - українка. 3 довідки про народження № 4 від 27.01.2025 року, вбачається, що у спеціалізованому відділі накопичення, зберігання та видачі документів управління у справах РАЦС Уряду Саратовської області є запис акта про народження № 2915 від 05 листопада 1923 року, відповідно до якого, батьками ОСОБА_2 (батька заявниці) є: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 .
Посилається, що ОСОБА_1 походить з родини німців. В жодному документі, що підтверджує її особу, не передбачені відомості про належність до будь-якої національності, а тому вона не може її підтвердити. 
Зазначає, що на теперішній час німецькі переселенці - це особлива категорія етнічних німців і німців за національністю, а також членів їх сімей, яким законодавство Німеччини дозволяє переселитися, отримати офіційний статус в ФРН і право на постійне проживання на території країни, при доведенні ОСОБА_1 національності «німкеня» їй буде гарантуватися не тільки прийом і розселення, а й отримання на пільгових умовах громадянства та житла.
Стверджує, що відсутність офіційного підтвердження її належності до німецької національності фактично позбавляє ОСОБА_1 та її нащадків можливості реалізувати гарантовані права. Саме тому встановлення цього юридичного факту в судовому порядку є єдиним можливим шляхом відновлення та збереження етнічного походження родини заявниці, а також використання прав і пільг, які законом призначені для таких осіб.
Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 15.01.2026 року відмовив у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить cкасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2026 року по справі № 947/505/26 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції формально підійшов до тлумачення положень статей 293 та 315 ЦПК України, звузивши їх зміст лише до переліку фактів, прямо передбачених законом, без урахування того, що частина друга статті 315 ЦПК України прямо допускає встановлення інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99 втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності». 3 того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. 
Вважає, що законодавець прямо визнає можливість встановлення судом фактів, які мають юридичне значення не лише в межах правової системи України, а й у сфері правовідносин з іноземними державами, а тому твердження суду першої інстанції про відсутність юридичних наслідків встановлення факту належності ОСОБА_1 до певної національності є необґрунтованим і таким, що суперечить правовій позиції постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.02.2026 року роз`яснювалося Київському районному у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримала 19.03.2026 року у відповідності п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 16.02.2026 року та 03.02.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судову повістку-повідомлення отримав 15.03.2026 року о 09:42:04 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином 19.03.2026 року, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників процесу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 7 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено можливість встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Водночас, заявниця у поданій до суду заяві про встановити факт її належності до певної національності, з посиланням на те, що даний факт їй необхідно для впорядкування документів, реалізації особистих прав, застосування у відносинах з громадянами інших держав. Суд зазначив, що відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Суд посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19, від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19, від 30 березня 2022 року у справі № 458/1176/20, від 17 листопада 2023 року по справі № 216/4127/23, від 01 серпня 2024 року по справі № 757/18952/23-ц.
Суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме факту належності заявниці до німецької національності, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).
Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_6 вона належить до німецької національності.
Відповідно до положень статті 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.
Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.
При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також Закону України «Про національні меншини (спільноти) Україні».
Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
Відповідну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 29 травня 2019 року в справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19), від 11 вересня 2019 року № 810/2732/18 (провадження № 11-381апп19).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів зауважує, що цей спір не підлягає розгляду не лише в порідку цивільного судочинства, а у судовому порядку взагалі.
Доводи апеляційної скарги заявниці про те, що згідно абзацу 3 п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року, суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про неможливість встановлення такого факту в судовому порядку. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки вона постановлена з дотриманням вимог закону.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю.Карташов