20.02.2026  Справа № 363/7298/23 

РІШЕННЯ
Іменем України
20 лютого 2026 року м. Вишгород 
Вишгородський районний суд Київської області у складі головуючого – судді Свєтушкіної Д.А., за участі секретаря судового засідання Галай О.О., прокурора Смертенюка Д.В., представника відповідачів адвоката Боярової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Петрівської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками,-

УСТАНОВИВ:
Керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із даним позовом в якому після зміни предмету позову просить усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом визнання недійсним рішення Новопетрівської сільської ради № 305/2 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок»; усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською державною адміністрацією права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора № 43664617 від 24.10.2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003; усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом повернення на користь держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації від ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,090 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159, ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0166 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_1 щодо неї; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_3 щодо неї; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_2 щодо неї та стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 за рахунок земель лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» отримала земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі державного акту серії ЯБ №226133. Як зазначено в самому державному акті серії ЯБ №226133, виданий він був на підставі рішення Новопетрівською сільської ради № 97 від 23.03.2004 року. Однак, згідно листа архівного відділу Вишгородської районної державної адміністрації № 01-59/636 від 11.11.2016 року встановлено, що рішення сесії Новопетрівської сільської ради № 97 від 23.03.2004 року відсутнє. Також згідно протоколів сесії Новопетрівської сільської ради від 23.03.2004 року та від 17.05.2004 року питання щодо затвердження проекту землеустрою та передання земельної ділянки у власність ОСОБА_4 не розглядалось. Таким чином встановлено, що Новопетрівською сільської радою рішення № 97 від 23.03.2004 року про передання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,15 га на масиві «Лазарів Сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку не приймалось та державний акт видано безпідставно. В подальшому ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу № 425 від 10.04.2010 року, відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 у власність ОСОБА_1 , про що на державному акті серії ЯБ №226133 здійснено відмітку. На підставі заяви ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 було розділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221886001:02:102:0152 та 3221886001:02:102:0153. Після чого ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 згідно договору міни № 5995 від 19.10.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. відчужена на користь ОСОБА_3 . Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 об`єднано з земельною ділянкою з кадастровим номером 3221886001:02:143:0151, в результаті чого утворилась земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003. Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003 ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1592 від 24.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М. Також рішенням Новопетрівською сільської ради № 305/2 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 на масиві «Лазарів Сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. Натомість в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107 та 3221886001:02:102:0159 відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Зазначені земельні ділянки передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», правонаступника ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», без виключення її з Державного лісового фонду України. Також установлено, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 на час передачі їх у приватну власність знаходилися за межами населеного пункту, тому Новопетрівська сільська рада не мала повноважень розпорядження ними. Крім того, під час передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом. З огляду на викладене, відведення у приватну власність зазначених земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення суперечить вимогам ст. ст. 84,122,149 Земельного кодексу України, ст. ст. 7, 8 Лісового кодексу України та не відносилось до компетенції Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київській області, тож спірні земельні ділянки мають бути повернуті у власність держави.
Ухвалою судді від 26 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.
 
13 березня 2024 року та 21 березня 2024 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Боярової К.В. надійшли відзиви на позовну заяву, в яких зазначила, що прокуратурою не доведено, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення. В довідці від 14.08.2023 року, виданій ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» і долученій прокуратурою до матеріалів справи прямо зазначено, що за матеріалами лісовпорядкування 2014 року земельні ділянки з кадастровими номерами 32218860000:02:102:6003, 32218860001:02:102:0153 візуально не накладаються на землі лісового фонду. Земельна ділянка з кадастровим номером 32218860001:02:102:0159 візуально частково накладається на землі лісового фонду ДП «Клавдієвська ЛНДС» (при цьому не зазначено, в якій саме частині є таке накладання). Відповідачі є добросовісними набувачами земельних ділянок. Крім того земельна ділянка з кадастровим номером 32218860001:02:102:6003 була утворена шляхом об`єднання двох земельних ділянок. Частина вказаної земельної ділянки була виділена на підставі рішення Новопетрівської сільської ради за № 29 від 26.02.1999 року і щодо ділянки або рішення ради немає жодної довідки чи інформації, що вони є спірними. Зауважила, що позивач не може звертатися з негаторним позовом, оскільки право власності зареєстроване за відповідачем. Звернення з негаторним позовом в даній ситуації є неефективним способом захисту. Також зазначила, що на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 32218860001:02:102:6003 збудовано житловий будинок, в якому з 2019 року зареєстровані та проживають дружина відповідача ОСОБА_2 та троє неповнолітніх дітей. За вказаний будинок сплачується податок на нерухоме майно. На земельній ділянці 32218860001:02:102:0153 ще з 2008 року розміщена часина будинку, належного відповідачу ОСОБА_3 , який введено в експлуатацію ще з 2012 року та за який також сплачується податок на нерухоме майно. Тож не існує ніякого суспільного інтересу в тому, щоб позбавити володіння майном, яке протягом тривалого часу використовується відповідачами. З огляду на вищевикладене просила відмовити в задоволенні позову.
13 червня 2024 року від керівника Вишгородської окружної прокуратури до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 утворена в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107, яка, в свою чергу, набута у приватну власність безпідставно, без прийняття рішень відповідними уповноваженими органами. Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 в межах земель лісового фонду підтверджується інформацією Українського державного проектного виробничогом об`єднання «Укрдержліспроект» № 299 від 22.04.2016 та наданим ним фрагментом публічної кадастрової карти України на якому відображено, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» - квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», матеріалами лісовпорядкування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» 2003 року та встановлено судовими органами під час розгляду справи № 363/1676/17. Зауважив, що під час останнього лісовпорядкування у 2014 межі кварталів 163 та 164 Старопетрівського лісництва були зкориговані із урахуванням існуючих землеволодінь відповідно до даних органів Держкомзему. Тож, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 була відведена у власність в 2004 році, а земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 відведена у власність рішенням Новопетрівською сільської ради № 305/2 від 30.03.2012 року, тобто обидві ділянки відведені в період з 2003 по 2014, то на час розроблення матеріалів лісовпорядкування 2014 року, вказані ділянки вже містилися в Державному земельному кадастрі та за даними органів Держкомзему були приватною власністю та не відносилися до земель лісового фонду ДП «Київська КЛНДС» тому і не увійшли в межі Старопетрівського лісництва ДП «Київська КЛНДС». Саме вказаний факт і є предметом спору в даній справі. Підтвердженням того, що спірні земельні ділянки передані у власність за рахунок земель лісового фонду є лист Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 299 від 22.04.2016 року та наданий ним фрагмент публічної кадастрової карти України, де за даними матеріалами лісовпорядкування 2003 року межі земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» - квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Вирішення заявлених у цій справі позовних вимог, зокрема про повернення власникові земельних ділянок лісового фонду, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на одній із земельних ділянок. А тому немає підстав вважати, що повернення власникові спірної земельної ділянки унеможливить реалізацію прав відповідача на житловий будинок. Отже, враховуючи наведене, а також те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення стосовно яких, законом встановлено обмеження щодо їх використання в цивільному обороті повернення власникові (Вишгородській районній державній адміністрації) цієї земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність, є пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном заходом, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, який сам по собі не може вважатися перешкодою для відповідача використовувати споруджений на спірній земельній ділянці будинок. Критерієм розмежування між негаторним і віндикаційним позовами є доведення неможливості виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Саме виходячи з даного критерію, прокурор обираючи належний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, дійшов висновку про необхідність пред`явлення негаторного позову, оскільки обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та воля на відчуження якої державою в особі іі уповноважених органів не виявлялась. Отже, з огляду на правовий режим цих об`єктів та законодавчі обмеження щодо їх обороту у таких випадках належним способом захисту є звернення до суду з негаторним позовом згідно зі ст. 391 ЦК України, оскільки володільцем такого майна є виключно держава в силу положень закону. З урахування вищевикладеного просив розглянути позовну заяву з урахуванням відповіді на відзив.
20 червня 2024 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Боярової К.В. надійшли заперечення по справі, в яких остання зазначила, що немає жодного встановленого факту незаконного вибуття спірної земельної ділянки із державної власності в рамках будь-якого кримінального провадження або встановленого судами в інших справах, які були б достатніми для ствердження, що позивач має правові підстави вважати ці землі лісовими. Позивач не може посилатися на цивільну справу №363/1676/17, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 32218860001:02:102:0153 починаючи з 2010 року і по теперішній час належить відповідачу ОСОБА_3 , але він не був відповідачем в справі №363/1676/17 і суд не міг вирішувати питання щодо майна власника, не залучивши його до справи в якості відповідача. Земельна ділянка з кадастровим номером 32218860001:02:102:6003 була утворена шляхом об`єднання земельних ділянок площею 0,0249 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0151 та площею 0,1334 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152. Земельна ділянка площею 0,0249 з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 була виділена попередньому власнику на підставі рішення Новопетрівської сільської ради за № 29 від 26.02.1999 року. Вказане рішення є законним, не оспорюється жодною особою. Кадастрового номеру цієї земельної ділянки немає в жодній довідці, листі, відповіді чи позначці на карті, яка б свідчила про те, що вона є спірною і належить (або коли-небудь належала) до земель лісогосподарського призначення. Тому виникає питання законності витребування земельної ділянки у законного власника, коли прокуратура разом з спірною земельною ділянкою намагається забрати в тому числі землю, яка жодною довідкою, листом, рішенням суду не визнається спірною і не є предметом будь-якого кримінального провадження. Доводи прокурора в позові та у відповіді на відзив про правильність обраного ним способу захисту права у вигляді негаторного позову, адже спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, будь-яких рішень про їх вилучення з державного лісового фонду та постійного користування лісогосподарського підприємства не приймалось, є помилковими та не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки в матеріалах справи містяться копії дійсних державних актів а також Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про те, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Враховуючи, що спірні земельні ділянки зареєстровані за відповідачами, а позивач позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки не заявив, тому заявлені ним позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації задоволенню не підлягають. Обрання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на вищевикладене просила відмовити в задоволенні позову.
02 серпня 2024 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Боярової К.В. надійшла заява про застосування позовної давності, в якій зазначила, що з первинного вибуття зазначених в позові ділянок із власності держави пройшло 25, 20 і 12 років, а загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю 3 роки. В позовній заяві в цивільній справі №363/1676/17 про витребування спірних земельних ділянок позивачем зазначено, що про порушення земельного законодавства стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження №42016111200000360, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.06.2016 року. Тобто мінімум з цієї дати має починатися перебіг строку позовної давності. Щодо третьої особи, то лісовпорядні роботи в Старопетрівському лісництві ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» проводились з серпня по жовтень 2014 року, тому з цього часу було відомо про можливе порушення права. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 267 ЦК України, якщо суд прийде до висновку про задоволення по суті заявлених позовних вимог прокуратури, просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року прийнято заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури, змінено предмет позову у справі та постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням зміненого предмету, а також залучено до участі у справі Петрівську сільську раду в якості співвідповідача. 
02 січня 2025 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Боярової К.В. надійшов відзив на позов зі зміненим предметом, в якому зазначила, що позовні вимоги, викладені в заяві про зміну предмету позову відповідачі не визнають в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування також не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. Таким чином зазначені позовні вимоги є неефективними способами захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
20 лютого 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Петрівської сільської ради Ярмоленка С.В. надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в яких останній зазначає, що Петрівська сільська рада вважає, що позов не підлягає задоволенню відповідно до положення частини 4 статті 267 ЦК, у зв`язку зі спливом позовної давності, який в даній справи сплинув 15.01.2015 року. 
Ухвалою суду від 10 березня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.
22 квітня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Боярової К.В. надійшли доповнення до відзиву у зв`язку зі змінами до ЦК України щодо посиленого захисту добросовісного набувача, в якому остання зазначила, що відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набув чинності 9 квітня 2025 року було внесено зміни, які безпосередньо стосуються даної справи в частині того, що позовні вимоги, заявлені прокуратурою задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, як зазначено у відзиві та чітко прослідковується у доданих матеріалах, спірні земельні ділянки передавалися громадянам у 1999, 2004 і 2012 роках, таким чином позивач не може витребувати спірне майно, оскільки це суперечить нормам ЦК України, а саме ч. 3 ст. 388 ЦК України в редакції відповідно до зазначених змін. Також звернула увагу на доповнення до ст. 391 ЦК України «Захист права власності власника майна» відповідно до якого якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Таким чином посилання на статтю 391 ЦК України є неправильно обраним способом захисту. На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
Прокурор у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення із викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про зміну предмету позову та у відповіді на відзив підстав.
Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Боярова К.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог із викладених у поданих нею заяв по суті справи підстав, також просила застосувати позовну давність. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від представників відповідача Петрівської сільської ради неодноразово до суду надходили клопотання про розгляд справи без участі представника Петрівської сільської ради.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯБ № 226133 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 для будівництва та обслуговування житлового будинку, який як зазначено в акті був виданий на підставі рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 97 від 23.03.2004 року.
Після чого, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 425 від 10.04.2010 року відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 у власність ОСОБА_1 про що на державному акті серії ЯБ № 226133 здійснено відмітку.
На підставі заяви ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107 було розділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0152 та 3221886001:02:102:0153.
ОСОБА_1 отримано державний акт серії ЯЛ № 329795 на право власності на земельну ділянку площею 0,1334 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та державний акт серії ЯЛ № 329796 на право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0153 згідно договору міни № 5995 від 19.10.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. відчужена на користь ОСОБА_3 .
Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886001:02:102:0152 об`єднано з земельною ділянкою з кадастровим номером 3221886001:02:143:0151, в результаті чого утворилась земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003.
Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003 ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1592 від 24.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М.
Рішенням Новопетрівської сільської ради № 305/2 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,09 га на масиві «Лазарів Сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯМ № 729151 на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 для ведення особистого селянського господарства.
З інформації наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» № 299 від 22.04.2016 року та наданого ним фрагментом публічної кадастрової карти України межі земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» за даними лісовпорядкування 2003 року.
Відповідно до листа ДП «Київська ЛДНС» № 197 від 22.09.2017 року на день формування листа на підставі матеріалів лісовпорядкування 2014 року земельні ділянки з кадастровими 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159, 3221886001:02:102:0152, 3221886001:02:102:0153 на землі лісового фонду ДП «Київська ЛДНС» не накладаються. Згідно матеріалів лісовпорядкування 2003 року вищевказані земельні ділянки накладалися на землі лісового фонду ДП «Київська ЛДНС». Під час останнього лісовпорядкування у 2014 році відбулись роботи по кригуванню меж кварталів 163 та 164 Старопетрівського лісництва з урахуванням існуючих землеволодінь згідно даних органів Держкомзему, відповідно до яких вказані земельні ділянки не відносились до земель лісового фонду ДП «Київська ЛДНС». Матеріали щодо передачі вказаних вище земельних ділянок у власність третіх осіб на підприємстві відсутні.
Згідно листа ДП «Клавдієвська ЛДНС», як правонаступника ДП «Київська ЛДНС» № 372/04 від 14.08.2023 року згідно з матеріалами лісовпорядкування 2014 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:02:102:6003 та 3221886001:02:102:0153 візуально не накладаються на землі лісового фонду ДП «Клавдієвська ЛДНС». Земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159 візуально частково накладається на землі лісового фонду ДП «Клавдієвська ЛДНС» у кварталі 164 Старопетрівського лісництва. Висновки чи погодження ДП «Київська ЛДНС» на вилучення з постійного користування земель лісового фонду для відведення у власність земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 відсутні.
Як вбачається з листа Державного агентства лісових ресурсів України № 54-4755 вих-23 від 24.07.2023 року зазначене Агенство зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення, розташованих у 164 кварталі Старопетрівського лісництва ДП «Київська ЛДНС» (наразі ДП «Клавдієвська ЛДНС»), зокрема щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0152, 3221886001:02:102:0153, 3221886001:02:102:0159 не погоджувало.
Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації № 673/31.01/31.02.01/2023 від 27.07.2023 року за інформацією, наявною в департаменті, Київською обласною державною адміністрацією за період 2011-2023 року розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Київська ЛДНС» (ДП «Клавдієвська ЛДНС») та зміну цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 не видавалось.
Також установлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 на час передачі їх у приватну власність знаходилась за межами населеного пункту. Вказане підтверджується проектом формування меж с. Нові Петрівці та викопіюванням з технічної документації із інвентаризації земель території адміністративно-територіальної одиниці с. Нові Петрівці. Згідно з рішенням Вишгородської районної ради від 22 серпня 2013 року № 384-29-VI, спірні земельні ділянки увійшли у територію села Нові Петрівці.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Згідно із ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, §35).
Відповідно до п.24 Перехідних положень ЗК України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення в межах населених пунктів Вишгородського району на даний час покладено на Вишгородську районну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Тож прокурор правомірно звернувся з вказаним позовом в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст. 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Згідно ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до вимог ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.
Відповідно до положень ст. 141, 149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача.
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ліси для нелісогосподарських потреб.
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункт 5 частини першої статті 31 ЛК України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин)).
Згідно з ч.2 та ч.3 ст. 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
У ст. 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
При цьому у ст. 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
За змістом ст. 9 цього ж Кодексу у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.
У ст. 11 ЛК України передбачено правові підстави набуття права комунальної власності на ліси, зокрема право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
Разом із тим відповідно до ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Відповідно до п. 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Держлісгоспом за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді України.
За положеннями пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, визначено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року (що діяла на момент проведення лісовпорядкування 2003 року), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
А тому при вирішенні питання щодо перебування земельних лісових ділянок у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України.
Натомість, враховуючи час передачі земельних ділянок 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 у приватну власність, саме матеріали лісовпорядкування 2003 року є належними доказами перебування вказаних земельних ділянок у постійному користуванні третьої особи. Натомість відомості щодо спірних земельних ділянок за матеріалами лісовпорядкування 2014 року суд до уваги не приймає, оскільки таке лісовпорядкування було проведено після передачі зазначених земельних ділянок у приватну власність у 2004 та 2012 роках та на час розроблення матеріалів лісовпорядкування 2014 року, вказані ділянки вже містилися в Державному земельному кадастрі та за даними органів Держкомзему були приватною власністю та не відносилися до земель лісового фонду ДП «Київська КЛНДС» тому і не увійшли в межі Старопетрівського лісництва ДП «Київська КЛНДС». 
З огляду на вищевикладене, на підставі поданих до суду доказів, в тому числі матеріалів лісовпорядкування 2003 року, суд вважає доведеним, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0107, 3221886001:02:102:0159 на час їх передачі у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебували в постійному користуванні ДП "Київська ЛДНС» та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на зазначені земельні ділянки не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало. Тож спірні земельні ділянки передано у приватну власність без виключення їх з Державного лісового фонду України, межі цих земельної ділянки накладаються на землі лісового фонду.
При цьому, щодо меж накладення суд встановив, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0159, та земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0107, як і сформовані в результаті поділу останньої земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0152, 3221886001:02:102:0153 повністю накладаються на землі лісового фонду. Натомість спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003, яка утворена шляхом об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886001:02:102:0152 3221886001:02:143:0151 лише частково накладається на землі лісового фонду, що не оспорюється позивачем, та зазначено прокурором у заяві про зміну предмету позову. Жодних доказів щодо накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:143:0151 на землі лісового фонду та незаконності її набуття у приватну власність матеріали справи не містять.
З огляду на обставини справи, встановлені судом, з урахуванням оцінки доказів, а також позиції сторін й обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до висновку про те, що право державної власності на спірні земельні ділянки не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду (лісами), вказані земельні ділянки вибули з державної власності у незаконний спосіб, тож судом встановлено порушене право Вишгородської районної державної адміністрації.
Однак прокурором було обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірними земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі та шляхом повернення земельних ділянок на користь держави, що по своїй суті є негаторним позовом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)]. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
У п. 148 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду вкотре звернула увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Крім того, питання щодо правильності застосування належного та ефективного способу захисту у справах предметом спору у яких виступають лісові землі було досліджено Великою Палатою Верховного суду у постанові у справі №359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року.
Де Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.
При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного суду, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.
Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.
Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).
Щодо земельної ділянки, яка частково накладається на землі лісового фонду, суд зауважує, що витребування, як належний спосіб захисту у цій справі, не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі лісового фонду. При цьому позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на землі лісового фонду. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
Отже, для вирішення такого спору земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, повернення сторін у попередній стан призведе до того, що власник зазначеної земельної ділянки буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на землі лісового, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тож з огляду на вищевикладене належним (правомірним) способом захисту щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003 є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування третій особі та накладається на землі лісового фонду. 
Зазначений правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19.
Натомість прокурором вимоги щодо витребування спірних земельних ділянок, в тому числі з ідентифікацією частини земельної ділянки з кадастровим номером 3221886000:02:102:6003, що накладається на землі лісового фонду, не заявлено.
Таким чином, прокурором обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, оскільки для лісових земель має застосовуватися віндикаційний, а не негаторний позов. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.
Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Оскільки у позові відмовлено з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу за вимогами негаторного позову, питання щодо добросовісності набувачів та спливу позовної давності судом не вирішуються.
Повне судове рішення складено 25.03.2026 року, оскільки головуюча суддя перебувала на лікарняному з 23.02.2026 року по 15.03.2026 року включно.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Петрівської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками – відмовити. 
Повне судове рішення складено 25 березня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області, код ЄДРПОУ 02909996, знаходиться за адресою: 07301, Київська область, Вишгородський р-н., м. Вишгород, вул. Кургузова, 13 в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації, код ЄДРПОУ 23569369, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, вул. Шевченка, 1.
Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач 3: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач 4: Петрівська сільська рада, код ЄДРПОУ: 04359620, місцезнаходження: 07354, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», код ЄДРПОУ: 00992065, місцезнаходження: 07850, Київська обл., Бородянський р-н, с-ще, Клавдієво-Тарасове, вул. Вербна, 4.

Суддя Д.А. Свєтушкіна