КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
23 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/1833/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі:представника позивача - адвоката Липівської О. А.,
представника НАН України - Овчиникова Д. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Липівської Олени Андріївни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Плахотнюк К. Г.
від 02 липня 2025 року
у цивільній справі № 752/3744/22 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Державного підприємства лікувально-профілактичного комплексу «Феофанія» Національної академії наук
про зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив зобов`язати Державне підприємство лікувально-профілактичного комплексу «Феофанія» Національної академії наук в особі Голови ліквідаційної комісії Юрчука М. І. визнати грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 1 180 000 грн; включити грошові вимоги позивача в сумі 1 180 000 грн до проміжного ліквідаційного балансу, а також стягнути з відповідача судові витрати.
30.06.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на:
дачні будинки з спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 967,6 кв. м (реєстраційний номер майна згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 26276278);
грошові кошти на рахунку ДП ЛПК «Феофанія» НАН України в межах суми заявлених позовних вимог.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви. 
В апеляційній скарзі адвокат Липівська О. А., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити та застосувати заходи забезпечення у вигляді: арешту нерухомого майна боржника (ДП ЛПК «Феофанія» НАН України), а саме: дачних будинків зі спорудами загальною площею 967,6 кв. м, що розташовані за адресою: Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район, с/рада Виграївська, урочище «Виграївські Дачі» (реєстраційний номер майна 26276278) - у межах суми заявлених позовних вимог; арешту грошових коштів на рахунках ДП ЛПК «Феофанія» НАН України - також у межах суми заявлених позовних вимог (яка становить 1 180 000 грн).
Зазначає, що між апелянтом-позивачем та ДП ЛПК «Феофанія» НАН України були укладені договори про надання поворотної фінансової допомоги, а саме № 25/01/19 від 25.01.2019 на суму 529 560 гривень, № 51 від 06.04.2019 на суму 520 000 гривень та № 15/10 від 15.10.2019 на суму 130 000 грн. Вказує, що загальна сума заборгованості становить 1 179 560 грн, а загальний розмір заявлених позовних вимог з урахуванням неустойки складає 1 180 000 грн. Звертає увагу на те, що 24.12.2021 він звернувся до боржника з вимогою про повернення коштів, яка залишилася без відповіді та задоволення.
Апелянт наголошує на наявності процедури припинення боржника шляхом ліквідації на підставі постанови Бюро Президії НАН України № 393 від 13.12.2021. Зазначає, що згідно з відповіддю НАН України від 08.04.2025 №2 1/719-12 ліквідаційний баланс підприємства на затвердження не подавався, інвентаризація майна не проведена, а дата завершення ліквідації залишається невідомою. Звертає увагу на відповідь голови ліквідаційної комісії від 17.04.2025 № 10, у якій визнається наявність кредиторських вимог з боку КП «Київтеплоенерго», ПрАТ «Київводоканал» та ДПС, проте жодних реальних дій щодо погашення заборгованості перед апелянтом не вчиняється. Акцентує увагу на тому, що згідно з інформаційною довідкою з ДРРП № 420878653 від 02.04.2025 боржником протягом 2022-2024 років активно вчинялися дії щодо розірвання договорів оренди приміщень та зняття податкових застав з метою виведення майна з-під контролю кредиторів. Вказує на наявність відкритих виконавчих проваджень № 76322417, № 73968459, № 71449397, № 70012849, у межах яких здійснюється примусове стягнення коштів на користь інших кредиторів, що значно зменшує ліквідаційну масу. 
Апелянт вважає помилковим висновок суду про немайновий характер позову, оскільки вимога про включення грошових вимог до проміжного ліквідаційного балансу безпосередньо стосується права на отримання коштів. Посилається на правову позицію Верховного Суду у справах № 916/1415/19, № 922/2194/21 та № 922/416/19, згідно з якою такий спосіб захисту є єдиним правильним у процедурі ліквідації для задоволення вимог кредитора. Наголошує, що суд першої інстанції не дослідив факт зміни місцезнаходження підприємства у вересні 2024 року згідно з розпорядженням Президії НАН України № 489 від 10.09.2024, що разом із бездіяльністю ліквідаційної комісії свідчить про наявність реальних ризиків невиконання рішення суду. Стверджує, що накладення арешту на майно (дачні будинки площею 967,6 кв. м, реєстраційний номер 26276278) та грошові кошти в межах суми 1 180 000 грн є співмірним та необхідним заходом для забезпечення фактичного виконання майбутнього судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
НАН України, що є третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору, у письмових поясненнях вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, а заходи забезпечення позову - необґрунтованими та неспівмірними. Зазначає, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, а у даній справі предмет позову має немайновий характер (визнання грошових вимог та їх включення до ліквідаційного балансу). Звертає увагу на відсутність конкретного зв`язку між арештом нерухомого майна (дачних будинків) та вимогою про включення суми до балансу, що суперечить приписам статті 150 ЦПК України. Наголошує, що апелянт не надав жодних належних доказів реальної загрози невиконання рішення, а лише висловив припущення. Посилається на правові висновки Верховного Суду (справи № 925/1316/22 від 29.06.2023, № 906/1162/22 від 24.05.2023) щодо необхідності дотримання принципу співмірності та збалансованості інтересів сторін. Акцентує увагу на особливому правовому статусі спірного майна, яке згідно з витягом із ДРРП №26276278 перебуває у державній власності та належить НАН України на праві господарського відання. Стверджує, що згідно з частиною 4 статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України...», на нерухоме майно організацій НАН України не може бути звернено стягнення за претензіями кредиторів.
Звертає увагу на те, що держава прямо гарантує виконання судових рішень проти державних підприємств та установ згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Зазначає, що за наявності таких законодавчих гарантій аргументи апелянта про гіпотетичну неможливість виконання рішення не витримують критики. Наголошує на тому, що суд першої інстанції дотримався стандартів мотивованості судового рішення, визначених практикою ЄСПЛ у справах «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України».
Стверджує, що подані апелянтом оголошення про продаж майна з мережі «Інтернет» не є належними доказами, оскільки не містять ідентифікуючих ознак саме спірної квартири чи об`єктів у Виграєві. Вказує, що з жовтня 2023 року ліквідаційна комісія має доступ до приміщень і здійснює заходи у межах закону, а воєнний стан є об`єктивним фактором, що впливає на тривалість процедур. На думку третьої особи, накладення арешту на майно, яке в силу прямої норми закону не підлягає відчуженню чи стягненню, є порушенням прав держави. Підсумовує, що апелянт фактично намагається заблокувати діяльність ліквідаційної комісії без належних на те правових підстав.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Липівська О. А., підтримала апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Представник НАН України - Овчиников Д. В., проти задоволення скарги заперечив.
Відповідач представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача та третьої особи із самостійними вимогами, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У провадженні суду першої інстанції перебуває справа справі № 752/3744/22 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства лікувально-профілактичного комплексу «Феофанія» Національної академії наук України про зобов`язання вчинити певні дії. Провадження у справі відкрито 18.04.2022, з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.12.2023 прийнято до провадження у справі № 752/3744/22 позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - Національної академії наук України до ОСОБА_1 , Державного підприємства Лікувально-профілактичний комплекс «Феофанія» Національної академії наук України про визнання договорів недійсними.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення за первісним позовом, ОСОБА_1 вказував, що відповідач володіє усією необхідною інформацію про обіг грошових коштів ДП ЛПК «Феофанія» НАН України; достеменно знає про показники звітності за відповідні періоди, в межах яких надавалась поворотна фінансова допомога; знає, що грошові кошти за договорами поворотної фінансової допомоги ОСОБА_1 не повертались; не заперечував жодного разу протягом дії договорів про надання поворотної фінансової допомоги щодо законності їх укладання, поки ОСОБА_1 не звернувся до суду з метою повернення своїх коштів; ймовірно умисно не проводить жодних дій у процедурі ліквідації ДП ЛПК «Феофанія» НАН України, щоб унеможливити виконання рішення у майбутньому.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено імовірності утруднення або неможливості виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. Встановивши, що позовні вимоги про зобов`язання визнати грошові вимоги та включити їх до проміжного ліквідаційного балансу мають немайновий характер, суд дійшов висновку про неспівмірність накладення арешту на нерухоме майно із предметом спору. При цьому суд виходив із того, що відсутні доказів того, що обраний вид забезпечення спроможний гарантувати реальне виконання рішення у даній справі; застосування заходів забезпечення саме на цій стадії є ефективним засобом захисту прав позивача; арешт майна боржника призведе до порушення прав інших кредиторів, перелік яких навів сам заявник. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві. Згідно з частиною третьою цієї ж статті заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Щодо вимоги про накладення арешту на грошові кошти відповідача, колегія суддів виходить із того, що предметом позову у даній справі є вимога немайнового характеру - зобов`язання боржника, що перебуває в процедурі ліквідації, визнати грошові вимоги кредитора та включити їх до проміжного ліквідаційного балансу. Верховний Суд неодноразово наголошував, що у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заходу забезпечення до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження без нових звернень до суду (правовий висновок зокрема у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).
У даному випадку накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову за вимогою про «включення до балансу» є передчасним, оскільки право на частку в майні боржника виникає у кредитора лише за результатами формування ліквідаційного балансу та встановлення реального обсягу активів. Колегія суддів зауважує, що ліквідаційна процедура за своєю правовою природою є спеціальною колективною процедурою, спрямованою на справедливе та пропорційне задоволення вимог усіх виявлених кредиторів за рахунок ліквідаційної маси боржника. Згідно зі статтею 112 Цивільного кодексу України законодавець встановив імперативну черговість задоволення вимог кредиторів. Накладення арешту на грошові кошти боржника за заявою одного кредитора в межах позову про визнання та включення вимог до ліквідаційного балансу призведе до штучного виокремлення частини активів боржника з-під загального управління ліквідаційної комісії. Вжиття таких заходів забезпечення позову фактично означає надання позивачу необґрунтованого процесуального пріоритету перед іншими кредиторами ще до завершення стадії формування ліквідаційної маси та остаточного встановлення черговості задоволення вимог.
Таке «резервування» коштів для одного учасника справи прямо суперечить принципам ліквідаційної процедури та черговості, встановленої статтею 112 ЦК України, оскільки перешкоджатиме проведенню розрахунків з кредиторами вищих черг (зокрема щодо виплати заробітної плати чи податків), про наявність яких зазначає сам заявник (КП «Київтеплоенерго», ПрАТ «Київводоканал», ДПС). Верховний Суд вказує, що заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи та порушувати права інших осіб (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17). Блокування коштів під конкретного кредитора на стадії верифікації його вимог деформує встановлений законом механізм ліквідації та порушує правомірні очікування інших кредиторів на пропорційне задоволення їхніх вимог у разі недостатності майна боржника.
Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано доказів того, що відповідач вчиняє активні дії саме щодо приховування або нецільового витрачання грошових коштів. Сама по собі наявність інших виконавчих проваджень свідчить про здійснення розрахунків у порядку черговості, встановленому законом, а не про ухилення від виконання зобов`язань. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що накладення арешту як на нерухоме майно, яке не належить відповідачу на праві власності, так і на грошові кошти підприємства, що перебуває в ліквідації, за позовом немайнового характеру, є неспівмірним заходом, який не відповідає предмету спору та може призвести до безпідставного порушення прав інших кредиторів і держави. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Липівської Олени Андріївни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 23 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов