Справа № 308/17224/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Логойди І.В., за участі секретаря судового засідання Лутнянського І.Р., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу №308/17224/25 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Бондарєв Олексій Григорович, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення з житлового приміщення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Бондарєв Олексій Григорович, звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до  ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення з житлового приміщення, згідно з яким просить визнати особу на ім`я - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити особу на ім`я - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з житлового приміщення - розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує наступним. Позивачка 1 та Позивачка 2 на праві спільної сумісної власності є власниками житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2 , дана обставина доводиться Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 24 грудня 2008 року. Рішенням Ужгородської міської ради від 23 листопада 2023 року за № 1566 АДРЕСА_3 . 13 вересня 2019 року між позивачкою 1 – ОСОБА_1 та відповідачем – ОСОБА_3 було укладено шлюб, після чого останній, на реалізацію права члена сім`ї співвласника житла, почав проживати у належній їй квартирі, де і було зареєстроване місце його проживання. За час проживання у вищевказаному житлі ОСОБА_3 неодноразово, систематично порушував правила співжиття, чим зробив неможливим для позивачок проживання з ним в одній квартирі, при цьому заходи запобігання і громадського впливу, які вживались стосовно нього, виявились безрезультатними. Зокрема: 10 серпня 2023 року о 21 годині ОСОБА_3 , перебуваючи у стані з явними ознаками алкогольного сп`яніння, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сварку з ОСОБА_1 , в ході якої висловлювався в її сторону нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди її психічному та фізичному здоров`ю. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в справі № 308/18758/23 від 09 листопада 2023 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), та призначене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень. З огляду на обґрунтовані побоювання вчинення нових насильницьких дій з боку відповідача, а також, через існування нагальної потреби у допомозі фахівців у галузі фізичної та психічної реабілітації, 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 за її бажанням була поміщена до кризової кімнати Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, де вимушена була перебувати до 29 серпня 2023 року, загалом – 19 днів. Крім того: 26 лютого 2024 о 02 годині 24 хвилини за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру щодо своєї дружини - потерпілої ОСОБА_1 , а саме умисно висловлював погрози, ображав нецензурною лайкою та наносив удари рукою по різним частинам тіла. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в справі № 308/4492/24 від 29 березня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 170 (сто сімдесят) гривень. З огляду на те, що відповідач своєю протиправною поведінкою зробив проживання з ним позивачок небезпечним, вони, реально сприймаючи загрозу продовження аналогічних дій, та маючи підставні побоювання вчинення щодо них насильства у майбутньому, були вимушені виїхати з власної квартири, та проживати в інших місцях, а саме: позивачка 2 винаймала інше житло, тоді як позивачка 1 переїхала жити до своєї тітки. В той же час ОСОБА_3 проживає у належній позивачкам квартирі, хоча й має власне житло, а саме будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 2124886800:11:011:0019, в с.Тарнівці, Ужгородського району Закарпатської області, що підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 34969554 від 08 січня 2020 року. З тих причин, що спільне життя з відповідачем є небезпечним, а відтак таким, що суперечить інтересам, що мають істотне значення, позивачки 1 та її доньки, за позовом ОСОБА_1 шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року у справі № 308/2074/25. Таким чином, з часу ухвалення судового рішення відповідач втратив статус члена сім`ї співвласника житла, також він не входить до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до положень п.2) ч.1 ст.18 Закону України 5 листопада 2021 року № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відповідача було знято з зареєстрованого місця проживання за адресою належного позивачкам житла: АДРЕСА_1 . На даний час відповідач, за відсутності будь яких правових підстав, продовжує проживати в квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації, вимоги звільнити житлове приміщення, яке він займає безпідставно, ігнорує, в той же час власники житла – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через систематичну протиправну поведінку ОСОБА_3 , позбавлені можливості користуватись та розпоряджатись належним їм майном, через що вимушені за захистом свого порушеного права звернутись до суду із цим позовом. На думку позивачів вони мають встановлене законом право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їм нерухомим майном.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2025 провадження у зазначеній справі було відкрито в загальному позовному провадженні. Постановлено виклик відповідача ОСОБА_3 здійснити в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
У судове засіданні представник позивачів, позивач 1 не з`явились, подали заяву про розгляд без їх участі, просили задовольнити позовні вимоги, зважаючи на подані докази, обізнані про визнання позову відповідачем.
Відповідач 2 у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позовних вимог, розгляд справи без його участі, обізнаний про наслідки визнання позову.
Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що до суду звернулися позивачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надала паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Згідно зі свідоцтвом про право власності виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.12.2008 квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно з рішенням №522, що підтверджується також витягом про державну реєстрацію прав за №27819873 від 29.10.2010.
Згідно з рішенням Ужгородської міської ради від 23 листопада 2023 року за № 1566 вулицю Можайського було перейменовано на вулицю Василя Дрогомирецького.
Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 170 (сто сімдесят) гривень.
Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2023  ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і призначити йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень.
Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2025 шлюб, укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що зроблено відповідний актовий запис №694 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 від 13.09.2019 – розірвано.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195642635 земельна ділянка з кадастровим номером 2124886800:11:011:0019 за адресою: с. Тарнівці Ужгородського району на праві власності належить ОСОБА_3 .
Згідно з листом Ужгородського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради від 26.08.2025 №В-170/01-19 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 за її бажанням була направлена та поміщена до кризової кімнати Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, де вимушена була перебувати до 29 серпня 2023 року, загалом – 19 днів, яка повідомила про вчинення домашнього насильства – психологічного та фізичного відносно неї з боку чоловіка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На адвокатський запит ОСББ «Веселий Край» надало відповідь від 06.11.2025 №8, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_2 на даний час проживає співвласниця квартири ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позивачка повідомляє, що відповідач своєю протиправною поведінкою зробив проживання з ним позивачок небезпечним, вони, реально сприймаючи загрозу продовження аналогічних дій, та маючи підставні побоювання вчинення щодо них насильства у майбутньому, були вимушені виїхати з власної квартири, та проживати в інших місцях, а саме: позивачка 2 винаймала інше житло, тоді як позивачка 1 переїхала жити до своєї тітки. В той же час ОСОБА_3 проживає у належній позивачкам квартирі, хоча й має власне житло, а саме будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 2124886800:11:011:0019, в с.Тарнівці, Ужгородського району Закарпатської області, що підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 34969554 від 08 січня 2020 року. З тих причин, що спільне життя з відповідачем є небезпечним, а відтак таким, що суперечить інтересам, (що мають істотне значення) позивачки 1 та її доньки, за позовом ОСОБА_1 шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Положеннями ст. 319 ЦК України, зокрема, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як вказано у постанові Верховного Суду від 22.12.2025 у справі №569/16033/24 під час вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи, що гарантоване Конвенцією (в тому числі статтею 8), принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статей Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою Конвенції (в даному випадку статті 8), якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Позивачки є власниками житла - житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Шлюб позивачки 1 та відповідача розірвано згідно з рішенням суду.
Згідно з поданими суду доказами, до позивачки 1 відповідачем застосовувалось домашнє насильство неодноразово, така перебувала у кризовій кімнаті Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, загалом – 19 днів. Загроза продовження аналогічних подій з боку відповідача до позивачки 1 не минула, права кривдників не можуть переважати права потерпілої.
Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст.406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даному аспекті суд враховує те, що відповідач проживає у спірному житлі тривалий час, однак знятий з реєстрації у відповідності до положень п.2) ч.1 ст.18 Закону України 5 листопада 2021 року № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Відповідач має на праві власності земельну ділянку та нерухоме майно на такій (як вказують позивачі). Доказів того, що відповідач має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Такий вчиняв домашнє насильство відносно відповідачки 1, яка, зокрема, є власником житла. Незважаючи на зняття з реєстрації з житла, відповідач продовжує фактично ним користуватися, а отже, позовні вимоги про позбавлення права користуватися житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню.
Судом встановлено порушення права позивачів як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивачів, як власників житла порушуються, їх не перевищують інтереси відповідача, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні. Доказів протилежного суду не надано.
Відповідач у своїй письмовій заяві визнав позовні вимоги.
Згідно з вимогами ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Зважаючи на досліджені судом письмові докази, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, визнаних відповідачем, та добровільності їх визнання. 
Позовні вимоги слід задовольнити повністю.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1ст. 142 ЦПК України передбачено, зокрема, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Керуючись ст.ст.1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Бондарєв Олексій Григорович, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення з житлового приміщення – задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . 
Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з житлового приміщення - розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн. 
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Відомості про учасників:
Позивач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Позивач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 13.02.2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду 
Закарпатської області   І.В. Логойда