Справа № 127/2658/25
Провадження № 22-ц/801/908/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
03 квітня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бездітної Тетяни Вячеславівни 
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Романюк Л.Ф.
у справі № 127/2658/25
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
за участі Служби у справах дітей Вінницької міської ради (третя особа без самостійних вимог на предмет спору )
про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
за участі Служби у справах дітей Вінницької міської ради (третя особа без самостійних вимог на предмет спору )
про визначення місця проживання дитини
встановив:
Короткий зміст вимог позовної заяви
У січні 2025 року  ОСОБА_3  звернувся із позовом до  ОСОБА_1 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання, в обґрунтування якого посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варшава Республіки Польща народився ОСОБА_4 , батьками якого є він - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Варшава. Також Матеушу Мілевському видано паспорт громадянина Республіки Польща і дитина зареєстрована за постійним місцем проживання – АДРЕСА_1 , що підтверджує довідка мера міста.
Під час проживання у м. Варшава він, як батько піклувався про дитину, зокрема, син отримував медичну допомогу та щеплення, забезпечував усім необхідним. Батьки дитини проживали разом за вказаною вище адресою до тимчасового переміщення дитини до України.
В листопаді 2023 року ОСОБА_1 разом із сином на підставі згоди батька на тимчасове перебування сина в Україні з 25.09.2023 по 06.12.2023, виїхала з Республіка Польща до України, і після прибуття повідомила, що не має наміру повертатись, бажаючи залишитись постійно проживати в України, незважаючи на строк, на який був наданий дозвіл на виїзд дитини.
Після неодноразових умовлянь повернутись до Польщі, ОСОБА_1 відмовилась, а тому він 14.08.2024 року звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної в Гаазі 25.10.1980 року, оскільки вважає ОСОБА_1 незаконно утримує їх сина в України чим порушує права батька на опіку та піклування згідно з законодавством Республіки Польщі, де народилась і проживала дитина.
Згідно повідомлення ОСОБА_1 наданого Міністерству Юстиції він дізнався, що вона відмовляється добровільно повертати сина до Польщі та брати участь у процесі медіації щодо вирішення питання виховання та опіки над дитиною, при цьому звинувачуючи його у психологічному та фізичному насиллю щодо неї.
За таких підстав просив визнати незаконним утримання ОСОБА_1 їх сина ОСОБА_5 , 2022 р.н. на території України та зобов`язати повернути дитину до місця постійного проживання – Республіки Польща.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до  ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що під час спільного проживання з позивачем ОСОБА_6 , який є громадянином Республіки Польщі, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який зареєстрований нею як громадянин України.
У вересні 2022 року позивач привіз її з дитиною до України, а сам повернувся до Польщі. 
Після чого вони ще декілька разів спілкувались, батько дитини приїздив до України, де вони проводили час разом, проте в подальшому заявив, що не бажає більше приїжджати до них, а також надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. 
Наразі дитина проживає з матір`ю, має всі належні умови для фізичного, духовного розвитку. 
Із дій ОСОБА_2 вбачається, що він не визнає місце проживання дитини разом із нею, а тому вона вимушена звернутись до суду . 
За вказаних обставин просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , 2022 р.н., разом з матір`ю. 
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2026 року залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бездітна Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, яке ж рішення прийнято судом м. Варшави, а останній вирішив справу направити на закрите засідання для прийняття ухвали про зупинення провадження відповідно до статті 598-2 розділ 1 ЦПК. А тому посилання на те, що наразі проводиться розгляд справи у м. Варшава з тим самим предметом і з тих саме підстав не відповідають дійсності з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази, із яким саме позовом звернувся позивач до суду в м. Варшава. 
Апелянт посилається на висновки Верховного суду викладені у постановах від 17.08.2022 року (справа №643/1185/19) та від 18.09.2023 (справа №545/2247/18), зазначаючи, що постійним місцем проживання дитини є Україна.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Сейдаметов Р.Р. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду 04 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 16 березня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Бездітна О.Б. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених в ній і просили задовольнити скаргу.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сейдаметов Р.Р. проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною, а тому просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін. 
Представник органу опіки та піклування, повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляді справи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та встановлені ним обставини
Залишаючи без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із положень статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки в місті Варшава, республіка Польща знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про обмеження батьківських прав, визначення місця проживання дитини, дозвіл на видачу паспорта.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Спір між сторонами фактично виник з приводу повернення дитини до Республіки Польща і визначення місця проживання дитини. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;
- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Зазначена справа є справою з іноземним елементом.
Так, у справі яка переглядається апеляційним судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Польща згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що малолітній ОСОБА_4 народився у Республіці Польща, його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
За твердженням позивача у вересні 2022 року ОСОБА_1 разом із спільною з позивачем дитиною виїхала із Республіки Польщі на територію України, та з того часу відмовляється повертати дитину.
Зазначене стало підставою для звернення батька дитини ОСОБА_2 , який є громадянином Республіки Польщі до районного суду міста Варшава-Мокотув у м. Варшаві, (V Сімейний відділ та відділ у справах неповнолітніх ) із позовом до ОСОБА_1 про обмеження батьківських прав, визначення місця проживання дитини, дозвіл на видачу паспорта, яким відкрито провадження у справі. 
Матеріалами цивільної справи, яка переглядається, встановлено, що судовий орган Республіки Польщі ухвалив: відкласти розгляд справи на невизначений строк; звернутись до суду в України – Вінницького міського суду Вінницької області з проханням надати інформацію про те, які провадження тривають у суді між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вказати на якому етапі перебуває провадження в порядку Гаазької конвенції та про визначення місця проживання малолітнього у справі №03-58/14/2025, а також з проханням надіслати до цього суду всі рішення, ухвалені у вищевказаній справі; зобов`язати представників сторін інформувати Суд про всі рішення, якими завершуються провадження у міському суді в Україні; справу направити на закрите засідання – для прийняття можливої ухвали про зупинення провадження відповідно до ст. 598-2 параграф1 ЦПК (протокол судового засіданні від 08.01.2026 а.с. 237-242 т. 3).
Крім того, ОСОБА_3 звернувся до Вінницького міського суду із позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради (про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання), посилаючись на положення Гаазької конвенції 1980 року.
Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
У статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або має в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
При цьому статтею 77 цього Закону визначено випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України. Позов про визначення місця проживання дитини не є таким, що в силі закону підсудний виключно українському суду. 
Отже, наявність у районному суді міста Варшава-Мокотув у м. Варшаві (Республіка Польща) провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , в якому вирішується питання про обмеження батьківських прав, визначення місця проживання дитини, дозвіл на видачу паспорта, є обставиною, яка перешкоджає розглядати справу в судах України.
Частиною 3 статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суд залишає позов без розгляду, якщо після відкриття провадження у справі буде з`ясовано, що у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, які викладені щодо подібних правовідносин у постановах від 17.08.2022 року у справі №613 /1185 /19 та від 18.09.2023 у справі № 545/2247/18 є необґрунтованим, оскільки у вказаних справах і справі, що переглядається апеляційним судом, встановлені різні фактичні обставини, що стали підставою пред`явлення позову.
Так, згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Так, постанова Верховного Суду від 17 серпня 2022 року по справі № 613/1185/19 стосується не справ про визначення місця проживання дітей, а юрисдикції спору про повернення малолітніх дітей за їх попереднім місцем проживання відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазької конвенції 1980 року).
Натомість в даній справі зазначений позов є первісним, він перебуває в провадженні суду першої інстанції і питання його юрисдикції сторонами не оскаржуються. 
Інша ж постанова, а саме постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року по справі № 545/2247/18 не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про те, що питання визначення місця проживання дитини має вирішувати іноземний суд, в даному випадку суд міста Варшави.
У вказаній справі Верховний Суд виснував, що за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, але залишається невиконаним, щодо повернення дитини до Великої Британії та відсутності згоди компетентного органу (суду) Великої Британії щодо здійснення юрисдикції при вирішенні питання про визнання місця проживання малолітньої дитини, та відсутності згоди компетентного органу іноземної держави, до якої підлягає поверненню дитина, питання про визначення місця проживання дитини належить до юрисдикції судів Великої Британії і розгляду українськими судами не підлягає. За таких обставин, висновки судів про підсудність національним судам України цього спору не узгоджуються із положеннями Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, оскільки відсутня сукупність обставин, передбачених пунктом «b» частини першої статті 7 Конвенції 1996 року. Оскільки у цій справі вирішення вимог Особа_1 не належить до юрисдикції національних судів України, то у судів були відсутні правові підстави для ухвалення рішення по суті спору. 
За таких підстав висновок місцевого суду про непідсудність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина, національним судам, відповідає вимогам закону, а тому суд обґрунтовано залишив без розгляду ці вимоги на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України.
В даній справі спочатку належить вирішити первісну вимогу позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання незаконним утримання останньою на території України їх сина ОСОБА_5 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути їх сина ОСОБА_5 до Республіки Польща, а вже після вирішення зазначених вимог залежно від результату розгляду справи, може бути вирішений спір в районному суді міста Варшава-Мокотув за заявою ОСОБА_2 , за участю ОСОБА_8 про обмеження батьківських прав, визначення місце проживання малолітнього, надання дозволу на видачу паспорта. 
Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бездітної Тетяни Вячеславівни залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2026 ооку- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий        І.М. Стадник 

Судді         Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин