П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/19616/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К. 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
03 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив:
1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у достроковому розірванні контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, який укладений 30.01.2025 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 та відмови у звільненні ОСОБА_1 із числа рядового складу, у зв`язку з його поновленням на посаді за попереднім місцем служби в Національній поліції України на підставі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2025 року у справі № 560/11008/25.
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення пpo звільнення ОСОБА_1 як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час мобілізації в умовах воєнного стану, у зв`язку з його поновленням на посаді за попереднім місцем служби в Національній поліції України на підставі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2025 року у справі № 560/11008/25.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 16.10.2025 позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , в якому просив розірвати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та звільнити його з військової служби у зв`язку з поновленням на службі в Національній поліції України. Однак 17.10.2025 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь №7532 ОСОБА_1 , в якій вказала, що звільнення військовослужбовців з військової служби, які проходять військову службу за контрактом здійснюється за підставами, передбаченими частиною 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Вказана правова норма не містить такої підстави для звільнення військовослужбовців військової служби за контрактом як поновлення судом особи на попередній роботі. Таким чином, командування військової частини НОМЕР_1 повідомило про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби у зв`язку із відсутністю закріплених законом підстав.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.01.2026 у задоволенні позову відмовлено. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
23.09.2024 року наказом Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області №334 о/с «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України): капітана поліції ОСОБА_1 (0065860), заступника начальника слідчого відділу Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області, з 23.09.2024, з виплатою компенсації за невикористані під час проходження служби дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток, без встановлення премії за вересень 2024 року.
Не погодившись із наказом від 23.09.2024 №334 о/с "Про особовий склад" позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Під час оскарження наказу про звільнення позивач 30.01.2025 року уклав контракт про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки.
10.10.2025 року рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/11008/25 вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу Кам`янець - Подільського районного управління ГУНП, з 24.09.2024 р. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді.
Згідно з наказом №353 о/с від 14.10.2025 "Про особовий склад", на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2025 у справі №560/11008/25, в частині, яка допущена до негайного виконання, наказано поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу Кам`янець - Подільського районного управління ГУНП Хмельницької області з 24.09.2024.
16.10.2025 позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , в якому просив розірвати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та звільнити його з військової служби у зв`язку із поновленням на службі в Національній поліції України.
17.10.2025 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь №7532 ОСОБА_1 у якій вказала, що звільнення військовослужбовців з військової служби, які проходять військову службу за контрактом здійснюється за підставами, передбаченими частиною 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Вказана правова норма не містить такої підстави для звільнення військовослужбовців військової служби за контрактом як поновлення судом особи на попередній роботі.
Позивач, вважаючи відмову військової частини НОМЕР_1 протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу норм частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ видно, що такої підстави для розірвання контракту про проходження військової служби як поновлення за рішенням суду на попередньому місці роботи немає.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про розірвання контракту та його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту. Позивачем було подано рапорт до відповідача з проханням розірвати контракт та звільнити його з військової служби у зв`язку з поновленням на посаді за попереднім місцем служби в Національній поліції України. Однак, командування військової частини не прийняло законного рішення за результатами розгляду рапорту позивача, не розірвало контракт та не звільнило позивача зі служби, чим допустило протиправну бездіяльність, таким чином порушуючи права позивача на належний адміністративний розгляд його звернення та на реальне поновлення його на посаді у Національній поліції України відповідно до судового рішення. У даному випадку військова частина, отримавши рапорт позивача, мала обов`язок всебічно, повно і неупереджено його розглянути, надати правову оцінку зазначеним у ньому підставам, зокрема рішенню суду про поновлення на
службі, та ухвалити вмотивоване рішення. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скапгу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні. 

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У зв`язку із військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України Про військову службу і військовий обов`язок від 25.03.1992 № 2232-XII (редакція чинна на момент звернення позивача з рапортом).
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині п`ятій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, зокрема: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2), під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Вищевказаний пункт був доповнений та стаття викладена у цій редакції зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 (далі Закон №3633-ІХ), який набув чинності 18.05.2024.
Аналізуючи наведену правову норму, суд звертає увагу, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ виникає на наявності таких обставин: 1) укладення контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу.
Більш того, зміни внесені до Закону № 2232-ХІІ Законом №3633-ІХ гармонізували між собою положення статті 23 Закону № 2232-ХІІ та підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ. Так, відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону № 2232-ХІІ (у редакції чинній станом на час звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби) під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі -Положення №1153/2008).
Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно з пунктом 2.12 розділу ІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, контракт про проходження військової служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за підставами, визначеними пунктом 35 Положення.
Відповідно до пункту 35 Положення №1153/2008 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Пунктом 233 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 225 XII цього ж Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Як встановлено судом, 16.10.2025 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , у якому просив розірвати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та звільнити його з військової служби у зв`язку з поновленням на службі в Національній поліції України на підставі судового рішення.
Разом із тим, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, правове регулювання підстав та порядку звільнення військовослужбовців з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». При цьому частина п`ята цієї статті містить вичерпний перелік підстав звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі під час дії воєнного стану.
Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що така підстава для звільнення з військової служби, як поновлення особи на попередньому місці роботи за рішенням суду, законодавцем не передбачена. Відтак суб`єкт владних повноважень позбавлений можливості діяти інакше, ніж у спосіб, прямо визначений законом, що відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що відмова у звільненні позивача з військової служби унеможливлює виконання рішення суду про його поновлення на службі в органах Національної поліції України, колегія суддів зазначає таке.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в поліції визначаються Законом України «Про Національну поліцію». За змістом положень статей 17 та 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, що передбачає професійну діяльність поліцейських, пов`язану з виконанням покладених на поліцію функцій, а також встановлює відповідні обмеження, зокрема щодо зайняття іншою оплачуваною діяльністю під час проходження служби.
Водночас військова служба, відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», також є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності громадян, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності, та може здійснюватися, зокрема, у добровільному порядку шляхом укладення контракту.
За приписами частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які прийняті на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду або воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, зберігаються місце роботи і посада до дня фактичного звільнення з військової служби.
Таким чином, законодавець встановив спеціальний правовий механізм, який забезпечує баланс між виконанням громадянином конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та збереженням його трудових (службових) прав за попереднім місцем роботи.
Колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 23.03.2023 у справі №200/3471/21, від 30.05.2023 у справі №200/3363/21-а, від 14.03.2025 у справі №280/7366/23 та від 17.04.2025 у справі №440/4057/23, відповідно до яких гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, поширюються на осіб, які уклали контракт на проходження військової служби під час дії особливого періоду, і полягають у збереженні за ними місця роботи та посади незалежно від можливості фактичного виконання трудових обов`язків у цей період.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що саме по собі поновлення позивача на посаді в органах Національної поліції України на підставі судового рішення не свідчить про необхідність його негайного фактичного допуску до виконання службових обов`язків у випадку, коли така особа проходить військову службу за контрактом під час дії воєнного стану.
Більше того, чинне законодавство прямо передбачає збереження за позивачем відповідної посади на час проходження військової служби, що виключає твердження про неможливість виконання рішення суду про поновлення на службі.
Доводи апелянта про наявність колізії між обов`язком виконання судового рішення та обов`язком проходження військової служби є необґрунтованими, оскільки така колізія врегульована на рівні законодавства шляхом надання відповідних гарантій, передбачених статтею 119 КЗпП України.
Водночас, враховуючи відсутність у частині п`ятій статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» такої підстави для звільнення, як поновлення на попередньому місці роботи за рішенням суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом, відмовляючи у задоволенні рапорту позивача.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для їх скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.