РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2026 року 	справа № 580/13875/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд одноособово в складі головуючої судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Горобця С.О. від імені ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Черкаської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

17.12.2025 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов адвоката Горобця С.О. від імені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі – позивач) до Офісу Генерального прокурора (01011, м.Київ, вул.Різницька, буд.13/15; ЄДРПОУ 00034051)(далі – відповідач-1), Черкаської обласної прокуратури (18001, м.Черкаси, вул.Шевченка, буд.286; ЄДРПОУ 02911119) (далі – відповідач-2) про: 
визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не забезпечення відповідача-2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати йому заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
зобов`язання відповідача-1 забезпечити відповідача-2 бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати йому заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не забезпечення відповідача-2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
зобов`язання відповідача-2 забезпечити відповідача-1 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
визнання протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600 гривень у період з 01.01.2021 до 31.07.2025 та в розмірі 2102грн у період з 01.08.2025 до 17.11.2025;
зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити йому недонараховану та невиплачену заробітну плату прокурора за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, на підставі частин третьої ст.81 Закону України “Про прокуратуру”, виходячи з посадового окладу в розмірах 45400грн у 2021 році, 62025грн у 2022 році, 67100грн у 2023 році та 75700грн у 2024-2025 роках;
визнання протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки в кількості 129 днів в розмірі 1600грн у період з 01.01.2021 до 31.07.2025 та в розмірі 2102грн у період з 01.08.2025 до 17.11.2025.;
зобов`язання нарахувати та виплатити недонараховану та невиплачену грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки в кількості 129 днів виходячи з посадового окладу, яка повинна обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого встановлено на 01.01.2021 – 2270грн, на 01.01.2022 – 2481грн, на 01.01.2023 2684грн, на 01.01.2024 – 3028грн, на 01.01.2025 – 3028грн. 
Додатково просив стягнути з відповідача-2 на користь позивача судові витрати.
Обґрунтовуючи зазначив, що йому неправильно обчислювати та нарахували розміри грошового забезпечення.
Ухвалою від 22.12.2025 суд залишив без руху позовну заяву та надав позивачу строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення викладених у мотивувальній частині ухвали недоліків позовної заяви. 
01.01.2026 від позивача надійшла заява вх.№74/26 про усунення недоліків, якою не погоджуються з позицією суду з питання необхідності сплатити судовий збір.
Перевіривши Заяву, з`ясовано, що недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 22.12.2025, не усунені. Тому для забезпечення права на захист позивача суд ухвалою від 05.01.2026 продовжив строк для усунення недоліків протягом 10 днів з моменту отримання ухвали.
На адресу суду надійшла заява позивача від 12.01.2026 вх.1395/26 на виконання ухвали від 05.01.2026 у цій справі (далі - Заява), в якій вказав, що вимоги у його позовній заяві стосуються виключно стягнення заробітної плати зазначено в позовній заяві. 
Суд ухвалою від 19.01.2026 встановив, що позивач фактично навів доводи непогодження з позицією суду, яка міститься в ухвалі від 22.12.2025 про залишення позовної заяви без руху. Тому продовжив строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з моменту отримання ухвали.
28.01.2026 на адресу суду надійшла заява позивача вх.№4542/26, якою надано квитанцію від 27.01.2026 про сплату судового збору у розмірі 2422,40грн.
Ознайомившись із заявою та доказом доплати судового збору за подання позовної заяви, суд встановив факт усунення недоліку, про який зазначено в ухвалі від 22.12.2025. Тому постановив ухвалу від 29.01.2026 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене провадження.
16.02.2026 від відповідача-1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позову стверджуючи, що грошове забезпечення виплачене позивачу в розмірі відповідно до чинного законодавства. Також просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині щодо оскарження його бездіяльності з приводу забезпечення відповідача-1 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями із-за порушення строку звернення до суду.
17.02.2026 від відповідача-2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позову стверджуючи, що грошове забезпечення виплачене позивачу в розмірі відповідно до чинного законодавства. Також просив розглянути справу в загальному позовному провадженні, оскільки сума стягнення коштів істотна та наявний істотний суспільний резонанс цієї справи.
Відповідач-1 подав заперечення проти розгляду справи в спрощеному провадженні, оскільки справа має виняткове значення та рішення може вплинути істотно на фінансове забезпечення відповідача-2.
19.02.2026 від позивача надійшло заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки для заявлених позовних вимог відсутні строки звернення до суду.
Правом подати відповідь позивач не скористався.
Оскільки обґрунтовані заяви про розгляд справи з викликом сторін у судове засідання суду не надходили, зважаючи на відсутність необхідності призначити в справі експертизу або викликати для допиту свідків, зважаючи, що предмет спору не стосується стягнення коштів і суспільний резонанс не підтверджено, суд вирішив згідно зі ст.12 справу розглянути правилами спрощеного провадження без такого виклику у письмовому провадженні на підставі письмових доказів. Крім того, зважаючи на відсутність доказів ознайомлення позивача з розміром запланованих і виділених відповідачем-1 відповідачу-2 бюджетних асигнувань, відсутні підстави вважати, що розпочато відлік будь-якого строку звернення до суду згідно зі ст.ст.118-122 КАС України та застосовувати процесуальні наслідки відповідно до ст.123 КАС України. Тому клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду безпідставне та не обґрунтоване, задоволенню не підлягає. Суд вирішив розглянути спір по суті щодо кожної із заявлених позовних вимог.
Оцінивши заявлені доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Згідно з матеріалами з особової справи позивач з 17.08.2012 до 14.12.2015 працював у прокуратурі м.Черкаси, з 15.12.2015 до 14.03.2021 в Черкаській місцевій прокуратурі, з 15.03.2021 до 17.11.2025 в Черкаській окружній прокуратурі на посаді прокурора прокуратури.
Відомостями розрахункових листів підтверджене наступне грошове забезпечення оплати праці позивача. За період з 01.01.2021 до 14.03.2021 на посаді прокурора Черкаської місцевої прокуратури встановлено посадовий оклад у розмірі 5660 грн, з 15.03.2021 до 31.12.2021 включно нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використовувалася величина «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури» в розмірі 1600грн і посадовий оклад становив 32000 грн (20 х 1600=32000). За період з 01.01.2022 до 31.12.2022 включно позивачу нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використовувалася величина «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури» в розмірі 1600 грн, а посадовий оклад становив 40000 грн (25 х 1600=40000). за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 включно позивачу нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використана величина «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури» в розмірі 1600 грн, посадовий оклад становив 40000 грн (25 х 1600=40000). За період з 01.01.2024 до 31.12.2024 включно позивачу нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600 грн, посадовий оклад становив 40000 грн (25 х 1600=40000). За період з 01.01.2025 до 31.07.2025 нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600 грн, посадовий оклад становив 40000 грн. З 01.08.2025 до 17.11.2025 позивачу нарахована та виплачена заробітна плата, для визначення суми якої використовувалася величина «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури» в розмірі 2102 грн, посадовий оклад становив 52550 грн (25 х 2102 = 52550). 
Не погодившись із застосування відповідачем-2 розміру посадового окладу з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, у розмірі 1600 грн, позивач звернувся в суд з позовом.
Спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців регулюються:
Конституцією України;
законами України: від 25.03.1992 №2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі – ЗУ №2232-XII), від 20.12.1991 №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – ЗУ №2011-XII), від 09.04.1992 №2262-ХІІ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі – Закон №2262-ХІІ);
постановою КМУ від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” у редакції від 26.02.2022 (далі – Постанова №704).
Абзац п`ятий ст.17 Конституції України встановлює, що Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст.40 ЗУ №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Частина перша ст.43 вказаного Закону встановлює, що фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.
Отже, нарахування грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється за рахунок Державного бюджету.
Вимогами ст.92 Конституції України визначено, що Державний бюджет України і бюджетна система України встановлюються виключно законами України.
Виключно законом про Державний бюджет України відповідно до ст.95 Конституції України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
Держава прагне до збалансованості бюджету України.
Згідно зі ст.96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня до 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.
Кабінет Міністрів України не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.
Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Прокуратуру в Україні очолює Генеральний прокурор, якого призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Президент України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Згідно ч. 3 ст. 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 01.01.2021 посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 01.01.2022 - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч.7 ст.81 Закону №1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік 10 відсотків, понад 3 роки 15 відсотків, понад 5 років 18 відсотків, понад 10 років 20 відсотків, понад 15 років 25 відсотків, понад 20 років 30 відсотків, понад 25 років 40 відсотків, понад 30 років 45 відсотків, понад 35 років 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 9 ст. 81 Закону №1697-VII).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 25.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.
Частиною 1 ст. 89 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Статтею 90 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Згідно ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету частиною першою статті 116 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, за що статтею 121 цього Кодексу передбачена відповідальність.
З огляду на викладене, органи прокуратури України не мають правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 у справі № 21-1726а16 та від 13.07.2016 у справі № 21-1488а 16.
Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VIII, які набрали чинності з 01.01.2015, установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі -Постанова № 505) затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.
Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII прийнятий пізніше Закону №1697-VII, а тому у 2017, 2018 та 2019 роках норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст. 81 цього Закону.
Відповідно до частин першої і другої статті 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадинами і територіальними громадами.
Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні погреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-ІХ установлено, що у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури - 1600 гривень. Аналогічна норма щодо прожиткового мінімуму у розмірі 1600гри для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури міститься також у статті 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX, «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ зі змінами (з 01.01.2025 до 31.07.2025 - 1600 грн, з 01.08.2025 до 31.12.2025 - 2102 грн).
Відповідно до статті 4 Закону №1697-VII організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України.
Таким чином, норми законів України про державний бюджет передбачають правове регулювання питання встановлення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з урахуванням прожиткового мінімуму в розмірі 1600 гривень, а з 01.08.2025 - 2102 грн.
Вищевказані норми у спірний період були чинними та підлягали застосуванню при розрахунку заробітної плати прокурорам відповідно до статті 81 Закону №1697-VII, оскільки 
передбачають лише те, що посадові оклади прокурорів розраховуються з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а вже розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначається законами про державний бюджет.
Визначений законодавцем у законах про державний бюджет станом на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024, 01.01.2025, а також з 01.08.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, не суперечить вимогам Закону №1697-VII та не свідчить про протиправну бездіяльність відповідачів.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України у Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22.05.2018 N5-р/2018 сформулював правову позицію, відповідно до якої:
«...держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю».
Крім того, у пункті 3 вказаного Рішення від 22.05.2018 № 5-р/2018 зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, мас змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації».
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, передбачені законом соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 N2 З-рп/2012 констатував:
« 1. В аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 'і6, 48 Основного Закону України треба розуміти так. що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист мас відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
2. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
3. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України».
Отже, відповідач-2 не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 21.03.2018 у справі №817/548/16, від 31.01.2018 у справі №810/1304/16.
Порушень чинного законодавства України в заявленому спірному періоді відповідача-1 при формуванні бюджетних запитів, виділення асигнувань на виплату заробітної плати позивачу не встановлено. Відповідач-2 не має повноважень щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснення нарахування заробітної плати прокурорам з розміру посадового окладу, передбаченого статтею 81 Закону №1697-VII, який розрахований з іншого розміру прожиткового мінімуму, ніж передбачено законами про державний бюджет для розрахунку посадового окладу прокурора окружної прокуратури.
Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позовної заяви та відсутність підтвердження порушення відповідачами у спірному періоді права позивача на належний розмір заробітної плати та, відповідно, компенсації за невикористані відпустки.
Зважаючи на результат вирішеного спору, понесені судові витрати згідно зі ст.ст.132-139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 242-245, 255, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ

1. Відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову адвоката Горобця С.О. від імені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, м.Київ, вул.Різницька, буд.13/15; ЄДРПОУ 00034051), Черкаської обласної прокуратури (18001, м.Черкаси, вул.Шевченка, буд.286; ЄДРПОУ 02911119) про: 
визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не забезпечення відповідача-2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати йому заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
зобов`язання відповідача-1 забезпечити відповідача-2 бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати йому заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не забезпечення відповідача-2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
зобов`язання відповідача-2 забезпечити відповідача-1 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.01.2021 у розмірі 2270грн, на 01.01.2022 у розмірі 2393грн, на 01.01.2023 у розмірі 2684грн, на 01.01.2024 у розмірі 3028грн, на 01.01.2025 у розмірі 3028грн;
визнання протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600 гривень у період з 01.01.2021 до 31.07.2025 та в розмірі 2102грн у період з 01.08.2025 до 17.11.2025;
зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити йому недонараховану та невиплачену заробітну плату прокурора за період роботи з 01.01.2021 до 17.11.2025 включно, на підставі частин третьої ст.81 Закону України “Про прокуратуру”, виходячи з посадового окладу в розмірах 45400грн у 2021 році, 62025грн у 2022 році, 67100грн у 2023 році та 75700грн у 2024-2025 роках;
визнання протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки в кількості 129 днів в розмірі 1600грн у період з 01.01.2021 до 31.07.2025 та в розмірі 2102грн у період з 01.08.2025 до 17.11.2025.;
зобов`язання нарахувати та виплатити недонараховану та невиплачену грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки в кількості 129 днів виходячи з посадового окладу, яка повинна обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого встановлено на 01.01.2021 – 2270грн, на 01.01.2022 – 2481грн, на 01.01.2023 2684грн, на 01.01.2024 – 3028грн, на 01.01.2025 – 3028грн. 
2. Судові витрати розподілу не підлягають.
3. Копію рішення направити учасникам справи.
4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя 	Анжеліка БАБИЧ