Справа № 947/15043/26
Провадження № 1-кп/947/924/26
ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2026 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді – ОСОБА_1 ,
при секретарі с/з – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному провадженні без виклику учасників судового провадження обвинувальний акт та додані до нього матеріали, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№12026167480000017 від 03.02.2026 року у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львів, громадянки України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої: 27.11.2025 року вироком Київського районного суду м. Одеси за ст.126-1 КК України до покарання у вигляді апробаційного нагляду строком на 1 рік з покладенням обов`язку, передбаченого ст.91-1 КК України – пройти програму кривдників строком на 3 місяці, обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України – 

ВСТАНОВИВ:

26.01.2026 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/2884/26 задоволено заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначено наступні обмеження її прав, а саме:
-заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; 
-заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 
Будучи ознайомленою 30.01.2026 року з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2026 у справі № 947/2884/26 під підпис, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по виконанню рішень суду, всупереч вимогам ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, ОСОБА_3 маючи умисел на порушення обмежувального припису, в період з 02.02.2026 року по 30.03.2026 року порушила тимчасові обмеження своїх прав в частині заборони перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 02.02.2026 року, приблизно о 18:30 годин (більш точний час встановити не виявилось можливим) ОСОБА_3 прийшла до квартири АДРЕСА_2 , та перебуваючи в приміщенні зазначеної квартири, влаштувала конфлікт із ОСОБА_4 , чим порушила тимчасові обмеження її прав в частині заборони перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 .
Продовжуючи свої протиправні дії, охоплені єдиним умислом, 30.03.2026 року приблизно о 17:40 годин (більш точний час встановити не виявилось можливим), ОСОБА_3 знову порушила обмежувальний припис, прийшла до квартири АДРЕСА_2 , та відкривши вхідні двері своїм особистим ключем, потрапила у приміщення зазначеної квартири, після чого направилась в одну із кімнат, чим порушила тимчасові обмеження її прав в частині заборони перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Внаслідок таких дій ОСОБА_3 заподіяно шкоду суспільним інтересам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
За таких обставин, своїми умисними діями ОСОБА_3 вчинила кримінальний проступок, передбачений ст.390-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками – умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.
Разом з тим, зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками кримінального провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акту за їх відсутності, а обвинувачена ОСОБА_3 , представлена захисником ОСОБА_5 , беззаперечно визнала свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд, за клопотанням прокурора Київської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_6 , що регламентоване ч.1 ст.302 КПК України, вважає за доцільне розглянути обвинувальний акт та додані до нього матеріали щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників кримінального провадження на підставі обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч.2 ст.382 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
За таких обставин, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, оцінивши всі обставини у сукупності, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_3 у скоєному кримінальному проступку, передбаченому ст.390-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками – умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом – доведена у повному обсязі.
Вирішуючи питання про вид і розмір покарання ОСОБА_3 , суд виходить із того, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої, а також запобігання вчиненню нею та іншими особами нових кримінальних правопорушень. При цьому, згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд зобов`язаний призначити покарання у межах санкції відповідної статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання; при цьому особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а більш суворий його вид обирається лише тоді, коли менш суворий є недостатнім для досягнення мети покарання. Санкція ст. 390-1 КК України у чинній редакції передбачає альтернативно пробаційний нагляд на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк. 
Оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого, суд враховує, що ОСОБА_3 вчинила кримінальний проступок проти авторитету правосуддя, який полягає не лише у формальному невиконанні судового рішення, а у свідомому ігноруванні обмежувального припису, постановленого судом з метою захисту потерпілої від домашнього насильства. Фактичні обставини провадження свідчать, що невиконання обмежувального припису не було випадковим, одноразовим чи таким, що зумовлене непорозумінням щодо змісту заборон.
Навпаки, обвинувачена, будучи належним чином ознайомленою з рішенням суду під підпис, протягом визначеного періоду двічі порушила встановлену судом заборону перебувати у місці спільного проживання та перебування з потерпілою. Отже, її поведінка свідчить про свідоме нехтування обов`язковістю судового рішення, про стійке зневажливе ставлення до встановлених судом обмежень, а також про підвищену суспільну небезпечність такого діяння у контексті державного механізму протидії домашньому насильству. Саме тому суд оцінює цей проступок не ізольовано, а в системному зв`язку з його об`єктом посягання, способом вчинення та конкретною ситуацією, у якій судовий захист потерпілої був фактично знехтуваний обвинуваченою. 
Досліджуючи дані про особу обвинуваченої, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 є повнолітньою, офіційно не працевлаштованою, має посередню характеристику, а також те, що вона раніше вже була засуджена вироком Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2025 за ст. 126-1 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на один рік із покладенням обов`язку пройти програму для кривдників строком на три місяці.
Таким чином, на момент вчинення цього кримінального проступку обвинувачена вже перебувала у сфері кримінально-правового впливу держави, їй уже було надано шанс на виправлення без ізоляції від суспільства шляхом застосування більш м`якого виду покарання, однак належних висновків для себе вона не зробила. Більше того, нове кримінальне правопорушення прямо пов`язане з попереднім засудженням за домашнє насильство, оскільки полягає у невиконанні обмежувального припису, виданого саме для захисту потерпілої від подальших проявів протиправної поведінки з боку обвинуваченої. Це свідчить про підвищений ризик повторного правопорушення, несприйняття обвинуваченою попередніх заходів кримінально-правового реагування та недостатність уже застосованого до неї м`якшого впливу для досягнення мети покарання. 
Відповідно до ч.1 ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Суд визнає такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , її щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки зазначені обставини узгоджуються з матеріалами провадження, не спростовуються іншими даними та свідчать про критичне ставлення обвинуваченої до вчиненого. Разом із тим самі по собі ці обставини, хоча і підлягають безумовному врахуванню судом на користь обвинуваченої, не можуть нівелювати ні характер вчиненого, ні підвищену небезпечність особи у конкретній ситуації, коли кримінальний проступок вчинено після попереднього засудження, у межах спорідненої сфери протиправної поведінки, а саме у контексті невиконання судового захисту від домашнього насильства. 
Згідно з ч.1 ст.67 КК України обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Суд установив, що потерпіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою похилого віку, а тому вчинення щодо неї кримінального правопорушення підлягає врахуванню як обставина, що обтяжує покарання. Суд надає цій обставині істотне значення, оскільки обмежувальний припис був спрямований на забезпечення особистої безпеки саме вразливої особи, а його свідоме порушення обвинуваченою створювало реальний ризик для спокою, недоторканності приватного життя та почуття захищеності потерпілої у її житлі. 
Окремо суд враховує, що ст. 65 КК України вимагає призначення більш суворого виду покарання лише у разі, якщо менш суворий буде недостатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. У цьому кримінальному провадженні суд доходить саме такого висновку. Хоча санкція ст. 390-1 КК України передбачає альтернативно пробаційний нагляд або обмеження волі, застосування до ОСОБА_3 знову пробаційного нагляду суд вважає недостатнім. 
Такий висновок зумовлений тим, що на час вчинення цього кримінального проступку обвинувачена вже відбувала покарання у виді пробаційного нагляду за попереднім вироком, однак це не стало для неї стримуючим фактором і не запобігло вчиненню нового правопорушення. Тобто попередньо застосований, більш м`який за змістом вид покарання, не досяг ані мети виправлення, ані мети спеціальної превенції. За таких умов повторне призначення того самого, фактично вже випробуваного і неефективного щодо цієї особи виду покарання не відповідало б засадам справедливості, індивідуалізації покарання та принципу його достатності. 
На переконання суду, саме покарання у виді обмеження волі в межах санкції ст. 390-1 КК України є у цій справі належним, необхідним і достатнім заходом державного примусу.
Такий вид покарання більшою мірою відповідає характеру вчиненого кримінального проступку, даним про особу обвинуваченої та завданню запобігання подальшим порушенням судових рішень і продовженню протиправної поведінки щодо потерпілої. Суд виходить з того, що лише реальне застосування більш суворого, ніж пробаційний нагляд, виду покарання здатне забезпечити формування у засудженої належного ставлення до обов`язковості судових рішень, припинити зневажання встановлених судом заборон та забезпечити належний превентивний ефект як у спеціальному, так і в загальному аспекті. Водночас, враховуючи, що йдеться про кримінальний проступок, а також наявність щирого каяття й активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, суд не вбачає підстав для призначення максимально суворого покарання у межах санкції, а вважає за можливе обрати строк обмеження волі, який, з одного боку, відображатиме необхідну суворість державної реакції, а з іншого відповідатиме принципам індивідуалізації та справедливості. 
Разом із цим суд бере до уваги, що нове кримінальне правопорушення вчинене після постановлення попереднього вироку від 27.11.2025, але до повного відбуття призначеного ним покарання. 
За змістом ч.1 ст.71 КК України у такому випадку суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Відповідно до ч.4 цієї ж статті остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків поглинення, має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Отже, у даному випадку призначення остаточного покарання має здійснюватися саме за правилами сукупності вироків, оскільки новий вирок постановляється щодо особи, яка ще не відбула покарання за попереднім вироком суду. 
Застосовуючи правила складання покарань, суд також враховує положення п.5 ч.1 ст.72 КК України, відповідно до яких одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду. Це означає, що невідбута частина покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного за вироком від 27.11.2025, підлягає перерахунку у відповідний строк обмеження волі та повному або частковому приєднанню до покарання, визначеного за цим вироком. Такий підхід прямо передбачений законом і забезпечує правильне застосування правил Загальної частини КК України при визначенні остаточного покарання. 
У сукупності наведене дає суду підстави дійти висновку, що призначення ОСОБА_3 покарання у виді пробаційного нагляду не відповідало б ані ступеню суспільної небезпечності вчиненого, ані даним про особу винної, ані завданню захисту потерпілої особи похилого віку від подальших протиправних посягань. 
З урахуванням характеру кримінального проступку, його вчинення у сфері домашнього насильства, попередньої судимості за ст. 126-1 КК України, вчинення нового кримінального правопорушення в період відбування попереднього покарання, а також наявності як пом`якшуючих, так і обтяжуючої обставини, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання за ст.390-1 КК України у виді обмеження волі з подальшим визначенням остаточного покарання за правилами ч.1 ст.71 та п.5 ч.1 ст.72 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Саме таке покарання, на переконання суду, буде законним, справедливим, співмірним вчиненому та достатнім для виправлення засудженої і запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень. 
Цивільний позов не заявлено.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченої не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.
Питання про речові докази суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 110, 349, 368, 373-374, 376, 392- 395, КПК України, Суд, –

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3  визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України та призначити показання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2025 року.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст.72 КК України, 1 (один) місяць пробаційного нагляду за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2025 року перевести у 1 (один) місяць обмеження волі та приєднати до призначеного покарання.
Остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: електронні носії інформації, на яких зафіксовано хід та результати слідчих (розшукових) та процесуальних дій – зберігати в матеріалах справи.
Цивільний позов не заявлено.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченої не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.
Відповідно до положень ч.1 ст.394 КПК України – вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
Копію вироку суду за результатами розгляду обвинувального акту щодо вчинення кримінального проступку не пізніше наступного дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасниками кримінального провадження.

Суддя Київського районного 
суду м. Одеси                      ОСОБА_1