Справа № 127/1212/26
провадження № 2-о/136/20/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року      м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Іванця О.Д., за участю секретаря судового засідання Козаченко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку окремого провадження, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2026 ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2026 справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису за підсудністю передана до Липовецького районного суду Вінницької області.
04.03.2026 ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, 12.03.2026, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису. 
Свої вимоги заявниця мотивує тим, що 06.07.2007 між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін є дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя між заявницею та заінтересованою особою поступово погіршувалося. Заявниця зазначає, що ОСОБА_2 створив для неї нестерпні умови життя, весь час намагається жити за її рахунок, слідкує за нею, встановив відеокамери по всьому будинку, намагається повністю контролювати її життя та коло спілкування, переслідує та залякує її, систематично здійснює фізичний та психологічний тиск, не тільки на неї але й на їх дочку. Тому заявниця має намір розірвати шлюб. У 2016 році вони переїхали в будинок, розташований в АДРЕСА_1 , який заявниця отримала в дар та за власний рахунок зробила там ремонт. Тобто будинок не є об`єктом спільної сумісної власності та належить тільки їй. Втім, враховуючи нестерпні умови життя, які створив заявниці ОСОБА_2 , вона не може жити у своєму будинку та вимушена жити у своєї подруги. При цьому ОСОБА_2 відмовляється виїжджати з її будинку. 20.12.2025 за її заявою за фактом сімейного насильства працівниками поліції відносно ОСОБА_2 складено два протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП та винесено термінові заборонні приписи, які ОСОБА_2 проігнорував та намагався спілкуватися з нею. Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього, побутового, психологічного та фізичного насильства щодо неї та її дитини заявниця вважає, що необхідно до ОСОБА_2 застосувати обмежувальний припис строком на 6 місяців, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного (проживання) перебування з ОСОБА_1 та їх дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні майном, що є особистою власністю ОСОБА_1 ; обмежити ОСОБА_2 спілкування з дочкою ОСОБА_3 ; обмежити ОСОБА_2 спілкування з заявницею ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на 300 метрів до оселі та земельної ділянки, як до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її, приходити на її робоче місце та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з дочкою ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб без присутності матері ОСОБА_1 .
У судове засідання заявниця не з`явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги не визнав, заперечував щодо задоволення заяви. Вказав, що наведені заявницею доводи є безпідставними та неправдивими. 
З огляду на викладене, а також зважаючи на обмежені строки розгляду справ даної категорії, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно й безпосередньо оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступне.
На підтвердження обставин, якими заявниця обґрунтовує необхідність застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису надано наступні докази. 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 06.07.2007 був зареєстрований шлюб (а.с. 19). 
Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим ІНФОРМАЦІЯ_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 , що підтверджується копією відповідного документу (а.с. 23).
Зі змісту копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА№402339 від 20.12.2025 (а.с. 8) слідує, що стосовно громадянина ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства застосовано терміновий заборонний припис у вигляді заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 . Даний терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 10 діб з 15 год 27 хв 20.12.2025 та діє до 15 год 30 хв 29.12.2025.
Відповідно до копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №402340 від 20.12.2026 (а.с. 9) 20.12.2025 о 14:19 год. громадянин ОСОБА_2 вчинив відносно дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного та фізичного характеру в присутності дитини ОСОБА_3 . У зв`язку з цим до ОСОБА_2 застосовано терміновий заборонний припис у вигляді заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_3 . Даний терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 5 діб з 15 год 51 хв 20.12.2025 та діє до 15 год 56 хв 25.12.2025. 
Разом із тим, будь-яких доказів, які б вказували на порушення ОСОБА_2 застосованих до нього термінових заборонних приписів (на що вказує заявниця у поданій нею заяві) суду не надано. Крім того, у наведених вище термінових заборонних приписах зазначено, що ОСОБА_2 раніше до адміністративної відповідальності не притягався. 
Також заявницею долучено до заяви роздруківки (як вона вказує) листування її та дочки ОСОБА_3 із заінтересованої особою ОСОБА_2 під час дії приписів та флешку з аудіозаписами та відеозаписами, які, на її думку, підтверджують неправомірну поведінку ОСОБА_2 (а.с.10-16, 24)
Оглянувши надані роздруківки суд приходить до висновку, що вони не дають можливості встановити їх достовірність, точний час та зміст переписки, контекст у якому відбувалось спілкування, а також ідентифікувати осіб між якими відбувалась переписка. 
На долученому флешнакопичувачі розміщено десять відеофайлів. Втім встановити їх достовірність, час зйомки, взаємозв`язок між собою та з подіями на які посилається заявниця, конкретний зміст спілкування, контекст обставин за яких відбувалась зйомка неможливо. На коротких відео зафіксовані суперечки між чоловіком та жінкою та намагання чоловіка всіляко примиритись із жінкою. 
За таких обставин надані заявницею роздруківки та відеозаписи не можуть розглядатися як належні та допустимі докази. 
У долученій до заяви копії медичної довідки № 10911 від 23.12.2025 виданої КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» (а.с. 17) зазначено діагноз ОСОБА_3 : забій грудної клітини, забійні гематоми тулуба, таза; рекомендація - звернутися до сімейного лікаря. Втім достеменно встановити час та за яких обставини були отримані вказані тілесні ушкодження неможливо. 
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98367689 від 25.09.2017 (а.с. 18) слідує, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку, серія та номер: 1081, виданий 25.09.2017. 
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 5, 6, 14 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. 
Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно положень статті 4 Закону основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону, обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Статтею 360-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису слід встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
За результатом дослідження в судовому засіданні обставин у справі та перевірки їх доказами, суд дійшов до висновку про відсутність факторів ризику, небезпеки домашнього насильства та, відповідно, непропорційність втручання у права і свободи заінтересованої особи ОСОБА_2 шляхом застосування до нього заборон, про які просить заявниця.
Дійсно, як вказано у заяві про видачу обмежувального припису та підтверджено долученими до неї доказами 20.12.2025 ОСОБА_2 було вчинено домашнє насильство стосовно заявниці, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн (що слідує з Єдиного державного реєстру судових). Крім того, за дані правопорушення до ОСОБА_2 працівниками поліції було застосовано термінові заборонні приписи на строк 10 та 5 днів. При цьому, інших фактів вчинення заінтересованою особою стосовно заявниці чи їх дочки домашнього насильства, порушення застосованих стосовно нього термінових заборонних приписів чи притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за аналогічні правопорушення судом не встановлено. Що свідчить, що такі дії заінтересованої особи не мають систематичного характеру та не несуть суттєвої небезпеки та не мають високої ймовірності повторення таких дій. 
Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 після 20.12.2025 продовжував вчиняти стосовно ОСОБА_1 чи інших осіб психологічне та фізичне насильство, за що був притягнутий до адміністративної чи іншої відповідальності. 
Окрім того, в ході судового розгляду інших випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 судом не встановлено.
Також суд враховує в якості оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, те, що з моменту вчинення домашнього насилля, яке мало місце 20.12.2025 до моменту розгляду справи про видачу обмежувального припису пройшов тривалий термін (майже три місяці). 
За таких обставин суд дійшов висновку, що заінтересованою особою дійсно 20.12.2025 було вчинено домашнє насильство щодо заявниці, що мало місце у присутності їх дочки ОСОБА_3 , водночас, враховуючи характер вказаних дій і відсутність повторності та систематичності їх вчинення протягом тривалого часу, ймовірність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства хоч теоретично й існує, однак вона досить низька.
Заявниця не обґрунтувала належними та допустимими доказами необхідність застосування заборонних заходів, які зазначені у заяві про видачу обмежувального припису, так само як і вчинення ОСОБА_2 як до так і після 20.12.2025 інших актів домашнього насильства стосовно неї чи їх дочки, що ставить під сумнів її доводи щодо потреби застосування таких заходів. 
Суд також звертає увагу на те, що заявницею ставиться питання про застосування щодо ОСОБА_2 обмежувальних заходів, які обмежуватимуть його спілкування зі спільною дочкою ОСОБА_3 .
Крім того, аналізуючи зміст заяви про видачу обмежувального припису можна зробити висновок, що у такий спосіб заявниця намагається вирішити питання про виселення ОСОБА_2 з місця спільного проживання за адресою АДРЕСА_1 . Втім будь-які питання стосовно вирішення майнових питань та питань стосовно права проживання особи у житловому приміщені повинні вирішуватися у спосіб передбачений діючим законодавством. Тому у даному випадку вказані питання не можуть вирішуватися шляхом застосування обмежень встановлених судом в рамках обмежувального припису, що буде непропорційним втручанням в право власності та право на житло заінтересованої особи. 
Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.
При вирішенні питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення.
Суд наголошує на тому, що під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дитини і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
При цьому, у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349св22) Верховний Суд зазначив, що сама собою відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватися цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.
В ході розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність факторів ризику, небезпеки домашнього насильства та, відповідно, непропорційність втручання у права і свободи заінтересованої особи, шляхом застосування до нього заборон, про які просить заявниця.
Заявниця не обґрунтувала належними та допустимими доказами необхідність застосування заборонних заходів, які зазначені у заяві про видачу обмежувального припису, так само як і систематичного вчинення ОСОБА_2 актів домашнього насильства стосовно неї та їх доньки, які потребують прийняття судом відповідного акту негайного реагування, такі обставини не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування заходів тимчасового обмеження прав заінтересованої особи для попередження вчинення нею домашнього насильства у майбутньому.
Водночас застосування визначених заявницею заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього заборон, про застосування яких просить заявниця, на думку суду, фактично призведе до порушення визначених Сімейним кодексом України його прав на виховання дочки та спілкування із нею, майнових та житлових прав заінтересованої особи, що є не припустимим.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 264, 265, 350-1, 350-5, 350-6 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суд 

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про видачу обмежувального припису - відмовити.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 20.03.2026.

Суддя О.Д. Іванець