Справа №295/941/26
Категорія 43
2/295/1976/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі головуючого судді Чішман Л.М., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахування заяви про зміну предмету позову, просить визнати протиправною бездіяльність Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» щодо нерозгляду заяв про реструктуризацію, визнати такими, що не підлягають сплаті усі відсотки, нараховані банком в розмірі 21 995, 21 грн. з дати фактичного отримання відповідачем заяви позивача про реструктуризацію, поштовим відправленням (з 17.10.2025), у зв`язку з простроченням Кредитора (згідно зі ст. 613 ЦК України), стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн, спричиненої цинічним нехтуванням його правами, як особи з інвалідністю, примусом до фізичних страждань та створенням умов, що принижують людську гідність.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами укладено договір невідновлювальної кредитної лінії, в межах якого утворилась заборгованість, розмір якої станом на день подання даного позову складає 110 420 грн. 
Маючи на меті сплатити заборгованість та погасити борг перед кредитором, позивачем було ініційовано початок процедури реструктуризації шляхом надіслання до АТ КБ «ПриватБанк» заяви від 05.09.2025 про реструктуризацію заборгованості. Станом на 05.09.2025 заборгованість складала 91 250,82 грн.
У відповідь на заяву від 05.09.2025 листом відповіддю відповідача від 18.09.2025 №20.1.0.0.0/7- 250908/29715 погоджено початок процедури реструктуризації заборгованості, позивачу роз`яснено про необхідність подачі відповідних підтверджуючих документів. 
В подальшому позивачем було вдруге направлено відповідачу заяву від 24.09.2025, до якої долучено весь пакет документів, про проведення реструктуризації заборгованості, після чого у застосунку «Приват24» позивачу надійшло повідомлення про те, що таку заяву (повторну) розглянуто, запропоновано з`явитись до найближчого відділення Приват Банку.
Така поведінка банку, на думку позивача, є не просто формальним порушенням процедури, а яскравим проявом системної байдужості та цинізму щодо вразливих верств населення, оскільки Банк, вимагаючи особистої присутності особи з паралізованою ногою, фактично перетворює отримання інформації на «іспит на витривалість». 
Позивач вважає дії відповідача грубим порушенням імперативних норм закону, а й свідченням свідомого нехтування засадами гуманності, зловживанням своїм становищем та виявом крайньої неповаги до людської гідності. 
15.10.2025 позивачем було направлено заяву (втретє) від 13.10.2025 із повним пакетом документів про реструктуризацію заборгованості до найближчого відділення АТ КБ «ПриватБанк», однак відповіді на таку заяву останнім не отримано.
01.10.2025 та 01.11.2025 банком було додатково нараховані відсотки, незважаючи що позивач тричі подавав заяву про реструктуризацію. Станом на день звернення до суду процедуру реструктуризації не розпочато.
Таким чином, на думку позивача, кредитор порушує його права як позичальника, протиправно не розглядає заяву про початок процедури реструктуризації та протиправно нараховує відсотки. 
Станом на день подання даного позову заборгованість складає 110 420 грн, з яких 91 250, 82 грн - поточна заборгованість та 19169, 18 грн - відсотки за користування кредитом.
ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем протиправно не вживаються дії щодо реструктуризації та протиправно нараховуються відсотки за користування кредитом.
Банк був зобов`язаний розглянути його заяву та не нараховувати додаткові відсотки за користуванням коштами одразу після отримання такої заяви. 
Таким чином, позивач вважає, що його права, як споживача послуг, та як особи з інвалідністю ІІ групи, є порушеними та підлягають судовому захисту.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що моральна шкода, яка була йому спричинена, ґрунтується на тривалих та глибоких душевних і фізичних стражданнях, спричинених свідомими, протиправними та цинічними діями відповідача, яку позивач оцінив в 100 000,00 грн.
Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив заборонити відповідачу нараховувати проценти та штрафні санкції позивачу по кредитній картці з рахунком НОМЕР_1 IBAN НОМЕР_2 на розмір заборгованості 110411, 03 грн. до розгляду цивільної справи по суті та набранням чинності судового рішення гривень (а.с. 42-45).
Ухвалою суду від 26.01.2026 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 52-54).
Ухвалою суду від 27.01.2026 позовну заяву залишено без руху (а.с. 56).
28.01.2026 позивачем повторно подано заяву про забезпечення позову (а.с. 143-146), в задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 29.01.2026 (а.с. 148-150).
Ухвалою суду від 29.01.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 152).
09.02.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила закрити провадження у справі в частині вимог про зобов`язання вчинити дії щодо проведення реструктуризації - у зв`язку з відсутністю предмета спору, в іншій частині позовних вимог - відмовити за безпідставністю.
В обґрунтування відзиву зазначено, що 28.01.2026, між Банком та клієнтом було підписано Додаткову угоду № SAMDNWFC00066243547_01, в якій сторони за взаємною згодою змінили умови кредитування, що фактично є завершенням процедури реструктуризації, про яку просив позивач. 
За угодою погоджено відсоткову ставку - 12% річних та зменшено щомісячний платіж, який відповідно до вказаної угоди складає - 5673,75 грн місяць. За попередніми умовами кредитного договору щомісячний платіж складав - 11 850 грн., який був занадто непомірним для позивача. Таким чином, станом на дату відкриття провадження (29.01.2026), права позивача не були порушені, а спір було врегульовано мирним шляхом.
Твердження позивача про те, що Банк відмовив у проведенні реструктуризації, не відповідає дійсності, оскільки в жодному листі Банк не повідомив про відмову.
Запрошення клієнта до відділення для особистого підписання документів є не відмовою, а необхідним етапом верифікації та ідентифікації, передбаченим п. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом...». При цьому, Банк, демонструючи максимальну лояльність та враховуючи стан здоров`я позивача, не обмежився стандартною процедурою. В результаті подальшої комунікації Банк забезпечив можливість дистанційного підписання Додаткової угоди через електронні канали зв`язку. Факт підписання Додаткової угоди № SAMDNWFC00066243547_01 саме 28.01.2026 підтверджує, що відповідач шукав та знайшов спосіб врегулювання спору, який був би зручним для клієнта, що повністю спростовує тезу про "цинічне нехтування правами особи з інвалідністю"».
Розмір відсотків в сумі 19169,18 грн визнано відповідачем шляхом підписання додаткової угоди, в якій п.3 угоди передбачає: Сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить: -113351,03 грн., із них: основна сума боргу за кредитом в сумі 91250.82 грн.; нараховані, але несплачені проценти за користування кредитом, в сумі 22100,21 грн. 
Підписуючи дану Угоду за допомогою електронного підпису, позивач підтвердив свою обізнаність із розміром боргу та погодився з його структурою без жодних зауважень чи застережень.
Поведінка позивача, яка виразилася у визнанні суми заборгованості шляхом укладення Додаткової угоди про її реструктуризацію, а згодом - звернення до суду з вимогою про визнання цієї ж суми такою, що не підлягає сплаті, - є явно недобросовісною та такою, що спрямована на ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань.
Крім цього, відповідач вважає, що розмір заявленої суми моральної шкоди є надуманим та не підтвердженим жодним доказом, заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн. з метою збагачення, а не для сатисфакції, тому така позовна вимога також не підлягає задоволенню.

09.02.2026 позивачем подано до суду заяву, в якій останній просив змінити предмет спору - визнати протиправною бездіяльність АТ «КБ «ПриватБанк» щодо нерозгляду заяв про реструктуризацію, визнати такими, що не підлягають сплаті усі відсотки, нараховані банком в розмірі 21995, 21 грн. з дати фактичного отримання відповідачем заяви позивача про реструктуризацію, поштовим відправленням (з 17.10.2025), у зв`язку з простроченням Кредитора (згідно зі ст. 613 ЦК України), стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100000, 00 грн. 
Ухвалою суду від 11.02.2026 прийнято до розгляду вказану заяву позивача.
16.02.2026 від позивача надійшло клопотання, в якому останній просив витребувати у відповідача паспорт споживчого кредиту, укладеного між сторонами, та заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №MAIN від 28/01/2026, яке ухвалою суду від 18.02.2026 було задоволено.
На виконання вимог ухвали суду від 18.02.2026 відповідачем 09.04.2026 подано до суду клопотання про долучення доказів – копій документів, що витребовувались.
Позивач не скористався своїм правом на подачу відповіді на відзив.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що між сторонами укладено договір невідновлювальної кредитної лінії.
У зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов такого договору утворилась заборгованість, що станом на 27.01.2026 становила 113246, 03 грн, з яких 91250, 82 грн – поточна заборгованість та 21995, 21 грн – заборгованість за відсотками (а.с. 111-114).
05.09.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про реструктуризацію заборгованості, у якій зазначив, що станом на 05.09.2025 сума заборгованості складає 98126, 03 грн, з яких 91250, 92 грн.
До такої заяви долучив витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №75/25/5090/В від 04.09.2025, консультативний висновок нейрохірурга від 05.05.2025 (а.с. 18-21). Заяву було направлено позивачем на електронну пошту відповідача (а.с. 22).
У відповідь на таку заяву листом від 18-09-2025 №20.1.0.0.0/7- 250908/29715 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про порядок реструктуризації договорів про споживчий кредит, визначений чинним законодавством, повідомлено про перелік документів, що мають бути долученими до заяви про реструктуризацію, а також про готовність до співпраці на основі відповідності взаємних дій законодавству України (а.с. 27-28).
24.09.2025 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про реструктуризацію заборгованості. До заяви позивачем долучено копію його заяви від 05.09.2025, копію відповіді на таку заяву від 18.09.2025, витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №75/25/5090/В від 04.09.2025, довідку форми ОК-5, довідку ВПО від 04.09.2025 №1826-5003799118, копію заяви про призначення пенсії від 05.09.2025 (а.с. 23-33).Заяву від 24.09.2025 було направлено відповідачу на електронну пошту (а.с. 34).

13.10.2025 позивачем втретє подано відповідачу заяву, в даному випадку – поштою кореспонденцією. До такої заяви ОСОБА_1 долучив ряд документів згідно переліку, визначеного відповідачем у листі від 18-09-2025 №20.1.0.0.0/7- 250908/29715 (а.с. 35-39).
У відповідь на заяву від 13.10.2025 відповідач листом №20.1.0.0.0/7-251119/100800 від 03.12.2025 повідомив позивача, що реструктуризація на вимогу споживача відповідно до законодавства України доступна для оформлення тільки через подання заявки на реструктуризацію виключно через відділення банку, про що вже зазначалося у попередньому листі 18-09-2025 №20.1.0.0.0/7- 250908/29715. Позивачу рекомендовано звернутися до відділення банку з пакетом документів для подання заявки на реструктуризацію заборгованості (а.с. 40).
28.01.2026 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № SAMDNWFC00066243547_01. Цією угодою сторони за взаємною згодою змінили умови кредитування, що фактично є завершенням процедури реструктуризації, про яку просив позивач. 
За Угодою погоджено відсоткову ставку - 12% річних та зменшено щомісячний платіж, який відповідно до вказаної угоди складає - 5673,75 грн місяць. За попередніми умовами кредитного договору щомісячний платіж складав - 11 850 грн., який був занадто непомірним для позивача.
Сторони узгодили, що на дату підписання цієї Додаткової угоди заборгованість за Договором становить: -113351,03 грн., із них: основна сума боргу за кредитом в сумі 91250,82 грн.; нараховані, але несплачені проценти за користування кредитом, в сумі 22100,21 грн (п. 3 угоди). 
Таким чином, підписавши додаткову угоду від 28.01.2026, до моменту відкриття провадження у справі, процедура реструктуризації заборгованості позивача фактично була завершена.

На виконання вимог ухали суду про витребування доказів від 18.02.2026 відповідачем 09.04.2026 направлено до суду, серед іншого, виписку за договором без номеру від 25.02.2026, укладеним між сторонами, з якої встановлено, що позивач користувався кредитними коштами на власний розсуд, усього витрат за час користування – 869203, 66 грн, усього надходжень – 758362, 63 грн, баланс на кінець періоду – мінус 110841, 03 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). 
Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про споживче кредитування" метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.
У статті 3 Закону України "Про споживче кредитування" визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит.
Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.
Пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» визначено порядок та умови реструктуризації на вимогу позичальника, визначено перелік документів, які додаються до заяви про реструктуризацію.
Згідно із підпунктом 4 пункту 7 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника; найменування кредитодавця (повне або скорочене); інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява; інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника); інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса); інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя; документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).
У разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом. При цьому, нормами вказаного закону передбачено, що документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - надаються на вимогу кредитора.
Позивачем не надано суду доказів про те, що ним при зверненні до відповідача з першою заявою від 05.09.2025, та з другою заявою від 24.09.2025, позивач дотримався всіх вимог, встановлених пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», та надав всіх передбачених цим положенням документів.
Згідно із підпунктом 12 пункту 7 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» днем проведення реструктуризації вважається день отримання кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя або заставодавця у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника, заяви про проведення відповідно до цього пункту реструктуризації. Кредитор зобов`язаний не пізніше 60 днів з дня реструктуризації здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів). Також відповідна інформація у письмовому вигляді безоплатно надається зазначеним особам особисто на їхню вимогу.
Отже, цим Законом на кредитора покладено обов`язок провести реструктуризацію заборгованості за договором про споживче кредитування у випадку подання позичальником відповідної заяви та документів для проведення реструктуризації.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність банку щодо нерозгляду заяв про реструктуризацію.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див., зокрема, постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу.
Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 372/3603/21 (провадження № 61-11901св23) зроблено висновок про те, що позовна вимога зобов`язати банк здійснити реструктуризацію заборгованості за кредитним договором спрямована на захист цивільного права споживача, тому обраний спосіб захисту є ефективним та забезпечує реальне поновлення та захист його порушеного права щодо реструктуризації наявного кредитного боргу. Пред`явлення окремої вимоги про визнання неправомірними дій банку щодо відмови в задоволенні заяви про здійснення реструктуризації кредитної заборгованості не є обов`язковим, оскільки суд незалежно від наявності такої вимоги повинен надати оцінку правомірності дій банку.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 465/4230/22 (провадження № 61-16265сво23) зазначено, що "Верховний Суд тривалий час та послідовно впроваджує в судову практику принцип, що процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу.
Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх.
З метою проведення реструктуризації зобов`язань позичальника за договором про споживчий кредит, передбаченої Законом України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті", який набрав чинності 23 квітня 2021 року, належним способом захисту прав позичальника є вимога про зобов`язання кредитора провести реструктуризацію кредитної заборгованості, який відповідає пункту 5 частини першої статті 16 ЦК України (примусове виконання обов`язку в натурі), змісту відповідного права, характеру його порушення чи невизнання, не потребує пред`явлення додаткових вимог.
Натомість не є такими вимоги про визнання відмови банку незаконною, неправомірними дій банку та інші подібні, оскільки такі вимоги не призведуть до захисту прав позичальника".
Позовна вимога зобов`язати банк здійснити реструктуризацію заборгованості за кредитним договором спрямована на захист цивільного права споживача, тому обраний спосіб захисту є ефективним та забезпечує реальне поновлення та захист його порушеного права щодо реструктуризації наявного кредитного боргу. Пред`явлення окремої вимоги про визнання неправомірними дій банку щодо відмови в задоволенні заяви про здійснення реструктуризації кредитної заборгованості не є обов`язковим, оскільки суд незалежно від наявності такої вимоги повинен надати оцінку правомірності дій банку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі № 372/3603/21 (провадження № 61-11901св23)).
Належним способом захисту прав позичальника у спірних правовідносинах в цій справі є вимога про зобов`язання кредитора провести реструктуризацію кредитної заборгованості, який відповідає пункту 5 частини першої статті 16 ЦК України (примусове виконання обов`язку в натурі), змісту відповідного права, характеру його порушення чи невизнання, не потребує пред`явлення додаткових вимог. 
Водночас вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду заяв про реструктуризацію не є належною, адже її задоволення не призводить до захисту прав позичальника.
Більше того, такі заяви позивача фактично розглянуті відповідачем, останньому надані відповіді на такі заяви, у яких, зокрема, роз`яснено порядок реструктуризації, перелік документів, з якими ОСОБА_1 повинен був звернутись до банку для початку проведення процедури реструктуризації.
Після надання позивачем відповідних документів, його заява була задоволена шляхом укладення додаткової угоди 28.01.2026.
За таких обставин у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність банку щодо нерозгляду заяв про реструктуризацію суд відмовляє.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання такими, що не підлягають сплаті усі відсотки, нараховані банком в розмірі 21995, 21 грн.
Відповідно абзацу 4 п.п.12 п. 7-1 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» кредитор за користування споживчим кредитом, що підлягає обов`язковій реструктуризації відповідно до цього пункту, щомісяця (починаючи з дня проведення реструктуризації) здійснює нарахування процентів на непогашений залишок загального розміру кредиту в розмірі граничної ставки.
Розмір процентної ставки, відповідно до якого кредитор здійснює нарахування процентів у порядку, визначеному абзацом п`ятим цього підпункту, може бути зменшений за згодою сторін, але не може бути збільшений.

Твердження позивача про можливість застосування ст. 613 ЦК України до вимоги про про визнання такими, що не підлягають сплаті усі відсотки, нараховані банком в розмірі 21995, 21 грн.на думку суду є неспроможними.
Норми абзацу 4 п.п.12 п. 7-1 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» містять зобов"язання для кредитора відповідно до яких сума процентів та комісій за користування споживчим кредитом, нарахованих кредитором згідно з договором про споживчий кредит за період до дня проведення реструктуризації та не сплачених споживачем у частині, що сукупно перевищує суму процентів, розраховану з використанням граничної ставки, підлягає анулюванню кредитором.
Підписуючи додаткову угоду від 28.01.2026 за допомогою електронного підпису, позивач підтвердив свою обізнаність із розміром боргу та погодився з його структурою без жодних зауважень чи застережень.
Зі змісту долучених до матеріалів справи доказів, суд позбавлений можливості визначити за який період та виходячи з якої відсоткової ставки позивачу були нараховані відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 21995, 21 грн. Позивачем не ставилось питання про визнання частини нарахованих відсотків такими що підлягають анулюванню кредитором. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання такими, що не підлягають сплаті усі відсотки, нараховані банком в розмірі 21995, 21 грн. не підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Як зазначалося вище, в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач зазначив, що остання ґрунтується на тривалих та глибоких душевних і фізичних стражданнях, спричинених свідомими, протиправними та цинічними діями відповідача. Необхідність пошуку та оплати спеціалізованого транспорту, який пристосований для перевезення осіб з обмеженою рухливістю, створює додатковий стрес та відчуття безпорадності.
Позивач направивши заяви 05.09.2025 ( а.с. 18) та 24.09.2025 ( а.с.25) не долучив всіх необхідних для проведення реструктуризації документів, проте відповідач надав відповідь про те, що готовий до співпраці та докладно роз"яснив позивачу про необхідність надання ряду документів. 
Посилання позивача на постійну тривогу через неможливість отримати інформацію про реструктуризацію, побоювання щодо нарахування незаконних відсотків, що призвело до порушення сну, нервового виснаження та загального погіршення психоемоційного стану, не знайшло свого підтвердження відповідними доказами. 
Між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору від 28.01.2026, що вказує на ту обставину, що права позивача дотримані, позивач підписав угоду за допомогою електронного підпису, що вказує, що останній погодився з її умовами.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом, що означає (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти російської федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти російської федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти російської федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р.) у справі «Грідін проти російської федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).
В той же час, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності відповідача йому завдано будь-яких моральних страждань, за таких обставин позовна вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. 42 Конституції України, ст. ст. 12, 77, 81, 141, 142, 259, 263-268, 354 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», суд, -

УХВАЛИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 22.04.2026.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 
Відповідач: Акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ: 14360570.

Суддя          Л.М. Чішман