ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 990/571/25
провадження № 11-454заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2025 року у справі № 990/571/25 (судді Стеценко С. Г., Бевзенко В. М., Берназюк Я. О., Тацій Л. В., Шарапа В. М.) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.  ОСОБА_1 (далі також - позивач, скаржник) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) ВРП, яка виразилась у неналежному забезпеченні здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження за скаргою, поданою ОСОБА_1 , від 2 червня 2025 року (реєстраційний номер K-2922/0/7-25) щодо дисциплінарного проступку судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 ;
- зобов`язати ВРП забезпечити здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження за скаргою, поданою ОСОБА_1 , від 2 червня 2025 року (реєстраційний номер K-2922/0/7-25) щодо дисциплінарного проступку судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 в порядку, визначеному Регламентом ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17.
2. На обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що він звернувся до ВРП зі скаргою щодо дій судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 , яку Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 5 листопада 2025 року залишила без розгляду та повернула скаржнику. Вказує, що ВРП протиправно не взяла до уваги наявність у поданій ним скарзі відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді. 
3. Позивач зазначає, що він подав до ВРП дисциплінарну скаргу на суддю Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 у зв`язку з безпідставним затягуванням строку, встановленого законом, розгляду справи № 761/25483/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів, штрафних санкцій та моральної шкоди.
4. Також вважає, що при прийнятті ухвали від 5 листопада 2025 року ВРП порушила процедуру розгляду дисциплінарної скарги, оскільки перевірку викладених у скарзі обставин проведено формально та поверхнево, без всебічного дослідження всіх обставин справи, не враховано наявність грубої суддівської помилки, внаслідок цього здійснено помилкову кваліфікацію порушень, допущених суддею, щодо якого подана скарга.
Короткий зміст рішення суду, яке оскаржується
5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 1 грудня 2025 року відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
6. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Дисциплінарної палати ВРП про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, з якою фактично не погоджується позивач, стверджуючи про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи і притягнення судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, не може бути самостійним предметом судового розгляду.
7. Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач, хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але у межах цього спору дії (бездіяльність) Третьої Дисциплінарної палати ВРП не породжують, не змінюють і не припиняють прав чи обов`язків позивача, тобто останній по суті не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки виключно для такого судді, а не для скаржника (заявника). Тому правом на оскарження дій / рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.
Короткий зміст та обґрунтування апеляційної скарги
8. Позивач подав апеляційну скаргу на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2025 року, у якій просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
9. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з мотивами оскаржуваної ухвали Касаційного адміністративного суду, оскільки, на переконання позивача, цей спір є публічно-правовим щодо оскарження процедурних порушень суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
10. У зв`язку з цим вважає, що його незаконно позбавлено конституційного права на судовий захист згідно зі статтею 55 Конституції України, що призводить до порушення статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
11. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції витлумачив заборону на оскарження рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи як абсолютну, що поширюється на всі аспекти діяльності Другої Дисциплінарної палати ВРП. Разом з тим, заборона стосується лише змістовних питань кваліфікації дій судді як дисциплінарного проступку (дискреційні повноваження ВРП), але не поширюється на контроль за дотриманням процедури попередньої перевірки.
12. Вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали від 5 листопада 2025 року № 2341/3дп/15-25 «Про залишення без розгляду та повернення дисциплінарних скарг» ВРП порушила процедуру розгляду дисциплінарної скарги, оскільки перевірку викладених у скарзі обставин проведено формально та поверхнево, без всебічного дослідження всіх обставин справи, не враховано наявності грубої суддівської помилки, та внаслідок цього надана помилкова кваліфікація порушень, допущених суддею, щодо якої до Ради подана дисциплінарна скарга.
13. Також зазначає, що така ухвала ВРП є невмотивованою та порушує принцип пропорційності, оскільки прийнята із застосуванням формального підходу до очевидних фактів порушення законодавства суддею, є непропорційним обмеженням права на захист та доступу до дисциплінарного провадження, порушує принцип належного урядування, який висуває вимогу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень. Крім цього, що дисциплінарний інспектор ВРП, який здійснював перевірку скарги й готував матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи, не виконав визначені у законі обов`язки, зокрема щодо зібрання необхідних матеріалів для обґрунтування своєї позиції, всебічного дослідження обставин, викладених у скарзі. Дисциплінарний інспектор не перевірив викладених у скарзі обставин і не проаналізував їх з метою належної підготовки матеріалів, продемонстрував формальний підхід до здійснення попередньої перевірки зазначених у скарзі фактів порушення суддею вимог законодавства, а також порушив принцип індивідуального підходу до перевірки скарги, навів помилкові та безпідставні висновки щодо порушених у скарзі питань.
14. Позивач наголошує і на тому, що критеріями оцінки належної поведінки судді в аспекті дисциплінарного проступку судді ОСОБА_2 можуть бути: своєчасне призначення справи до розгляду; часові інтервали між судовими засіданнями; обґрунтованість відкладення судових засідань чи оголошення в них перерв; повнота підготовки справ до розгляду; повнота вжитих суддею заходів щодо усунення обставин, які унеможливлюють розгляд справи чи спричиняють його затягування; належність та дієвість контролю з боку судді за виконанням службових обов`язків відповідальними працівниками суду, у тому числі щодо формування та надіслання судових повісток (іншої кореспонденції), за своєчасністю виконання запитів суду іншими органами тощо.
15. ВРП обмежилася лише констатуванням інформації щодо навантаження суддів Шевченківського районного суду міста Києва, без конкретизації інформації щодо навантаження судді ОСОБА_2 та вчинення чи невчинення процесуальних дій у період розгляду справи № 761/25483/24, зокрема щодо поважних причин для недотримання встановлених законом процесуальних строків.
16. В аспекті своїх доводів покликається позивач на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12 грудня 2024 року у справі № 990SCGC/20/24, провадження № 11-222сап24, від 21 липня 2025 року у справі № 990SCGC/19/25, провадження № 11-155сап25 та від 16 жовтня 2025 року у справі № 990SСGС/35/25.
Позиція інших учасників справи щодо апеляційної скарги
17. У відзиві на апеляційну скаргу ВРП просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
18. На думку ВРП, суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у цій справі.
Рух апеляційної скарги
19. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 грудня 2025 року залишила без руху апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2025 року,ухвалою від 18 грудня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , а ухвалою від 14 січня 2026 року призначила справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) на 29 січня 2026 року та відклала її розгляд на 11 лютого 2026 року.
Позиція Великої Палати Верховного Суду
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
20. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про таке.
21. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
22. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
23. Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
24. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
25. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
26. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
27. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити у передбачений процесуальним законом спосіб.
28. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
29. За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
30. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП визначені у статті 266 КАС України.
31. Відповідно до частини першої статті 266 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
32. Згідно із частиною сьомою статті 266 КАС України на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
33. Повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, законами України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).
34. Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
35. За правилами частини першої статті 107 Закону № 1402-VІІІ право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників. Вимоги до форми і змісту дисциплінарної скарги встановлені частиною другою цієї ж статті.
36. Згідно зі статтею 108 Закону № 1402-VІІІ дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798-VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
37. Відповідно до статті 42 Закону № 1798-VІІІ дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону № 1402-VІІІ, або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
38. Статтею 107 Закону № 1798-VІІІ встановлені вимоги щодо звернення з дисциплінарною скаргою.
39. Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП (частина друга статті 42 Закону № 1798-VІІІ).
40. Дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності (частина третя статті 42 Закону № 1798-VІІІ).
41. Пунктом 1 частини першої статті 43 Закону № 1798-VІІІ передбачено, що дисциплінарний інспектор ВРП, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор ВРП - доповідач): 1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону; 2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику; 3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи; 4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. 
42. Згідно із частиною першою статті 44 Закону № 1798-VІІІ дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо: 1) дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом № 1402-VІІІ; 2) дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді; 3) дисциплінарна скарга не містить посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді; 4) дисциплінарна скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) у дисциплінарній скарзі порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, звільненого з посади або повноваження якого припинені; 6) дисциплінарна скарга ґрунтується лише на доводах, що можуть бути перевірені виключно судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
43. Рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає (частина четверта статті 44 Закону № 1798-VІІІ).
44. Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 реалізував своє право, передбачене положенням статті 107 Закону № 1402-VІІІ шляхом звернення до ВРП зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 . 
45. За результатами попередньої перевірки дисциплінарний інспектор ВРП - доповідач Осєтров В. М. склав висновок про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, оскільки скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді (пункт 2 частини першої статті 44 Закону № 1798-VІІІ).
46. ВРП, зокрема, розглянувши цей висновок дисциплінарного інспектора, ухвалою від 5 листопада 2025 року № 2341/3дп/15-25 ухвалила дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_2 залишити без розгляду та повернути скаржнику.
47. У контексті встановлених обставин та змісту обґрунтувань позову Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач фактично не погоджується з діями ВРП, які були вжиті під час попереднього вивчення, перевірки його скарги та постановлення ухвали про залишення без розгляду та повернення його дисциплінарної скарги, яка не підлягає оскарженню в силу імперативної законодавчої заборони на таке оскарження та відповідно не може бути окремим предметом судового розгляду.
48. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювала свою позицію щодо можливості розгляду судами спорів, ініційованих заявниками дисциплінарних скарг (скаржниками) щодо оскарження рішень, дій та/або бездіяльності членів ВРП, а також її дисциплінарних палат, зокрема й тих, що не стосуються розгляду скарги стосовно судді по суті.
49. Практика вирішення Великою Палатою Верховного Суду подібних питань є усталеною і зводиться до того, що рішення дисциплінарного органу ВРП, як і дії членів її відповідних дисциплінарних палат під час попереднього вивчення та перевірки скарги, не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
50. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у розумінні статей 51, 52 Закону № 1798-VIII оскарженню до ВРП підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті.
51. Право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження (частина перша статті 51 Закону № 1798-VIII). 
52. За наведеного вище правового регулювання вбачається, що позивач, незважаючи на те, що має право подати скаргу на дії судді й ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, усе ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
53. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, але не для особи-скаржника. Тому правом на оскарження дій / рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом. Громадяни, які не є суб`єктами дисциплінарного провадження щодо суддів, не мають права оскаржувати дії та рішення ВРП за результатами такого провадження. 
54. Подібні висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/47/25, від 11 вересня 2025 року у справі № 990/212/25 від 16 жовтня 2025 року у справі № 990/272/25.
55. Частиною другою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
56. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
57. Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, зміст позовних вимог і наведене вище правове регулювання цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений у цій справі позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а відтак правильно відмовив у відкритті провадження у цій справі.
58. Стосовно доводів позивача про позбавлення його конституційного права на судовий захист слід зазначити, що законодавчі обмеження можливості оскарження діяльності суб`єкта владних повноважень не шкодять самій суті права на доступ до суду.
59. У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (до прикладу, пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
60. У пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
61. Отже, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
62. Інші міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
63. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
64. Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
65. Оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, правильно застосував норми процесуального права, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 1 грудня 2025 року -без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2025 року у справі № 990/571/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач     О. А. Губська
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко І. А. Воробйова М. М. Гімон А. А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король О. В. Кривенда   		М. В. Мазур С. Ю. Мартєв Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич Н. В. Шевцова