ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 
м. Київ
справа №160/21704/25
адміністративне провадження № К/990/54100/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року (судді: Головко О.В., Ясенова Т.І., Суховаров А.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
28 липня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ директора Національного антикорупційного бюро України №1308-Н від 25 червня 2025 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати наказ директора Національного антикорупційного бюро України №1311-Н від 25 червня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України з 25 червня 2025 року;
- стягнути з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що оскаржувані накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби є безпідставними, необґрунтованими та протиправними. Позивач наголосив, що жодних порушень вимог чинного законодавства, які були покладені в основу притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, ним допущено не було. Зокрема, він заперечив наявність порушень, пов`язаних із незаявленням самовідводу у кримінальному провадженні № 52023000000000172, а також недотримання положень Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та принципів етичної поведінки. Зазначив, що належним чином виконував покладені на нього службові обов`язки.
Крім того, позивач указав, що службове розслідування було проведено з істотним порушенням вимог чинного законодавства. На його думку, під час його проведення не було дотримано вимог Законів України «Про Національне антикорупційне бюро України» та «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», не забезпечено повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Зокрема, не встановлено, у чому саме полягає порушення, не доведено його вину, не визначено тяжкість дисциплінарного проступку та розмір заподіяної шкоди.
Позивач зазначив, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності також не містить посилання на конкретні фактичні обставини, які б свідчили про порушення трудової дисципліни або неналежне виконання службових обов`язків, у чому полягає суть порушення, не зазначено, у зв`язку з невиконанням яких обов`язків його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарною комісією не досліджено належним чином обставини справи, не враховано обставини, що пом`якшують ступінь і характер відповідальності, відомості, що характеризують особу позивача. 
Наказ про звільнення також не містить самостійного аналізу обставин справи. Зокрема, особою, уповноваженою на прийняття рішення про звільнення, не було досліджено фактичні обставини, а також не враховано обставини, що можуть пом`якшувати відповідальність.
Поряд з наведеним, позивач указав, що відповідач з порушенням частини другої статті 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» застосував до нього найсуворіше дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ директора Національного антикорупційного бюро України №1308-Н від 25 червня 2025 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ директора Національного антикорупційного бюро України № 1311-Н від 25 червня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України з 25 червня 2025 року. Стягнуто з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 червня 2025 року по 26 серпня 2025 року у розмірі 398792,06 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби стали матеріали службового розслідування, якими встановлено порушення позивачем вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), яке виявилося у тому, що позивач, як детектив, не виконав обов`язок, передбачений частиною першою статті 80 КПК України, а саме, не заявив самовідвід за наявності обставин, що свідчили про існування неформальних стосунків зі свідком у кримінальному провадженні № 52023000000000172.
Разом із тим суд встановив, що зазначені обставини були предметом перевірки слідчого судді Вищого антикорупційного суду. Відповідні висновки викладені в ухвалі від 18 березня 2024 року у справі № 991/2056/24, відповідно до якої не встановлено обставин, що могли б бути підставою для відводу позивача як детектива у вказаному кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції звернув увагу, що саме на Вищий антикорупційний суд законодавцем покладено повноваження щодо здійснення судового контролю за досудовим розслідуванням корупційних і пов`язаних із ними кримінальних правопорушень.
Отже, Дисциплінарна комісія Національного антикорупційного бюро України, всупереч висновкам Вищого антикорупційного суду, викладеним в ухвалі від 18 березня 2022 року у справі №991/2056/24, притягнула позивача до дисциплінарної відповідальності, за дії, не визнані судом такими, що створюють підстави для заявлення самовідводу відповідно до частини першої статті 80 КПК України.
З огляду на те, що дії позивача як детектива вже були перевірені Вищим антикорупційним судом у межах кримінального провадження № 52023000000000172, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені у висновках Управління внутрішнього контролю від 22 травня 2025 року та Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 12 червня 2025 року не ґрунтуються на всіх обставинах справи.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про проведення службового розслідування з порушенням вимог повноти та об`єктивності. Це, у свою чергу, зумовило висновок про протиправність рішень, прийнятих за його результатами, та стало підставою для скасування наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і його звільнення зі служби
Додатково суд першої інстанції зазначив, що статтею 39 КПК України передбачено процедуру відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування за наявності підстав для його відводу його керівником. Водночас керівник позивача цим правом не скористався.
Крім того, суд звернув увагу, що дисциплінарні стягнення накладаються в порядку зростання. Відповідач застосував до позивача неспівмірний захід дисциплінарного стягнення, без належного обґрунтування необхідності застосування саме такого заходу та без попереднього застосування менш суворих видів дисциплінарних стягнень.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України задоволено, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив із протилежних висновків щодо встановлених обставин справи та їх правової оцінки.
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до ухвали Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2024 року у справі №991/2056/24 ключовою підставою відмови у задоволенні заяви про відвід позивача як детектива була недоведеність наявності близьких відносин між ним та свідком. Проте обставини, зафіксовані в акті службового розслідування, слідчим суддею у зазначеній справі не досліджувалися та не перевірялися.
Дослідивши матеріали службового розслідування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що свідок не була сторонньою особою для позивача. Зокрема, суд встановив, що вона була допущена позивачем до спілкування з членами його сім`ї.
Пояснення позивача щодо характеру такого спілкування суд визнав непереконливими. Зокрема, твердження про випадкову зустріч свідка з братом позивача або про отримання нею психологічної допомоги від його батька, суд апеляційної інстанції оцінив як такі, що спрямовані на уникнення юридичної відповідальності, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що під час службового розслідування позивач не спростував сумніви комісії, надаючи алогічні пояснення, як-то «можливість» перебування у закарпатському готелі «Villa Garden» з одночасним запереченням спільного проживання в цьому готелі зі свідком, а також підтвердження власного фотозображення на пляжі з жінкою, із висловленням невпевненості, що саме ця жінка є відповідним свідком.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що під час службового розслідування позивач уникав надання чітких відповідей, які можуть підтвердити особистий характер стосунків зі свідком, при цьому позивач не надав обґрунтовані пояснення та переконливі докази, які спростовують такі стосунки, зокрема, хто є жінка, зафіксована на фотознімку. Відповідні докази не були надані й під час судового розгляду справи.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач повно та всебічно з`ясував обставини вчинення позивачем дисциплінарного проступку. У зв`язку з цим суд визнав обґрунтованим висновок про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку.
За висновком суду апеляційної інстанції, позивач був зобов`язаний діяти у визначений законом спосіб, а саме - заявити самовідвід, та доповісти вищому керівництву про особистий позапроцесуальний зв`язок зі свідком, чого він не зробив.
Суд апеляційної інстанції вважав непереконливими посилання суду першої інстанції на положення статті 39 КПК України, адже наявність у керівника права відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування не звільняє самого позивача від обов`язку діяти сумлінно у визначений законом спосіб.
Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що позапроцесуальний зв`язок між позивачем та свідком був встановлений лише під час проведення службового розслідування. Позивач не довів безпосередньому керівнику про наявність таких стосунків, доказів зворотного матеріали справи не містять.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про те, що сукупність встановлених під час службового розслідування обставин, а також суперечлива поведінка позивача, викликають недовіру до нього як до посадової особи Національного антикорупційного бюро України.
Щодо доводів позивача про застосування до нього надмірно суворого дисциплінарного стягнення, неспівмірного з його загалом позитивною службовою характеристикою, суд апеляційної інстанції зазначив, що застосування дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень уповноваженої особи відповідача, яка здійснює його з урахуванням встановлених обставин. При цьому, законодавство не вимагає обов`язкового обґрунтування неможливості застосування інших, менш суворих видів дисциплінарних стягнень.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував положення частини другої статті 14 та частини другої статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», які підлягали застосуванню під час перевірки дотримання відповідачем строків для застосування дисциплінарного стягнення.
При цьому скаржник наголошує на відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у подібних правовідносинах.
Скаржник зазначає, що згідно з частиною статті 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» у разі необхідності термін службового розслідування може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Службове розслідування щодо позивача було призначене 18 березня 2025 року. Наказ директора Національного антикорупційного бюро України або оформлене рішення про продовження строку службового розслідування, прийняте старшим прямим начальником позивача в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, на думку скаржника, службове розслідування мало бути завершене не пізніше 18 квітня 2025 року. Однак, фактично висновок та матеріали службового розслідування було передано на розгляд Дисциплінарної комісії лише 09 червня 2025 року.
Крім того, відповідно до частини другої статті 16 зазначеного Закону у разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування.
З огляду на відсутність доказів продовження строку службового розслідування, скаржник вважає, що наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності мав бути прийнятий не пізніше 18 травня 2025 року (без урахування періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці). Водночас дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосоване наказами директора Національного антикорупційного бюро України № 1308-Н та № 1311-Н лише 25 червня 2025 року.
Ураховуючи ці обставини, скаржник вважає, що відповідач не дотримався встановлених чинним законодавством строків проведення службового розслідування та застосування дисциплінарного стягнення, а отож висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач повно та всебічно з`ясував обставини вчинення позивачем дисциплінарного проступку та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у його діях складу такого проступку, є помилковим.
Скаржник також вважає необґрунтованими та безпідставними висновки апеляційного суду по суті встановленого дисциплінарного проступку. На думку скаржника, суд безпідставно погодився з висновками Дисциплінарної комісії про порушення ним, як детективом, норм кримінального процесуального законодавства.
Скаржник указує, що перебував у закарпатському готелі «Villa Garden» один, що підтверджується документами. Прийняття судом апеляційної інстанції, як доказу доведення його вини, свідчень, які містяться на відеозаписі за участю працівниці готелю, є порушенням процесуального закону. На переконання скаржника, зазначений відеозапис не можна вважати достовірними доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Суд апеляційної інстанції не врахував, що опитування проводилося зацікавленою у відводі позивача стороною захисту у кримінальному провадженні № 52023000000000172, залишив поза увагою, що відповідно до офіційних документів наданих готелем, позивач проживав у готелі один.
Також скаржник наголошує на відсутності встановлених ознак конфлікту інтересів у його діях. Зазначає, що Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України не встановило наявності між ним та свідком у кримінальному провадженні: родинних зв`язків, шлюбних відносин, зацікавленості свідка у результатах кримінального провадження, фактів, що свідчать про його упередженість. Покликається на те, що матеріалами службового розслідування не встановлено та не доведено наявності всіх обов`язкових елементів реального конфлікту інтересів: наявності приватного інтересу, прийняття необ`єктивних, незаконних та упереджених рішень та вчинення таких дій та суперечність прийнятих рішень службовим інтересам.
Скаржник також заперечує висновок суду апеляційної інстанції про те, що позапроцесуальний зв`язок між ним та свідком був встановлений лише під час службового розслідування. За його доводами, такий висновок суду спростовується матеріалами справи.
Натомість, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність з боку позивача інформування вищого керівництва про позапроцесуальний зв`язок зі свідком, за твердженнями скаржника, не відповідають матеріалам дисциплінарної справи, яка містить докази такого інформування.
Позиція інших учасників справи
Від Національного антикорупційного бюро України надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач наполягає на безпідставності вимог останньої, просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2026 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) визнано поважними причини пропуску строку ОСОБА_1 на касаційне оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 160/21704/25; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 160/21704/25.
Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 18 березня 2026 року призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 працював в Національному антикорупційному бюро України на посаді керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України.
Як старший детектив Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_1 здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52023000000000172, розпочатому за фактом розтрати комунального майна службовими особами Одеської міської ради. У цьому провадженні 29 серпня 2023 року було повідомлено про підозру ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ).
У ході досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, на початку жовтня 2023 року заступник керівника Другого підрозділу детективів Нестерцов А.С. познайомив ОСОБА_1 з ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), яка, володіючи інформацією щодо ОСОБА_2 , могла сприяти розслідуванню.
ОСОБА_1 06 жовтня 2023 року допитав ОСОБА_3 як свідка у кримінальному провадженні № 52023000000000172.
Відповідно до доповідної записки керівника управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Осипчука Р. від 17 березня 2025 року № 13/7087-01 щодо необхідності призначення службового розслідування, адресованої Директору Національного антикорупційного бюро України Кривоносу С., до Управління внутрішнього контролю для розгляду надійшли звернення адвоката Фоміна І.О. від 13 лютого 2025 року про порушення Керівником П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 вимог чинного законодавства. Згідно з повідомленням адвоката Браверман С.О., здійснюючи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52023000000000172 від 13 квітня 2023 року, порушив вимоги Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) щодо забезпечення неупередженості досудового розслідування та правил етичної поведінки, допустив виникнення конфлікту інтересів і вніс недостовірні відомості до щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.
Наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 18 березня 2025 року №70-А на підставі доповідної записки Керівника Управління внутрішнього контролю Національного бюро Осипчука Р.С. та звернення ОСОБА_4 призначено проведення службового розслідування.
Керівником Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України Романом Осипчуком 22 травня 2025 року затверджено висновок, складений за результатами проведення службового розслідування, відповідно до якого:
- за результатами службового розслідування у діянні Керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного бюро Національного бюро ОСОБА_1 встановлено порушення вимог частини першої статті 9, частини першої статті 80 КПК України, частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», принципів етичної поведінки працівника Національного бюро «Законність», «Відповідальність», «Професіоналізм», а також стандарту «Неупередженість», визначених Кодексом професійної етики Національного антикорупційного бюро України, пункту 1.3 Посадових інструкцій старшого детектива відділу детективів підрозділу детективів Головного підрозділу детективів, старшого детектива підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів, Керівника підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів;
- за результатами службового розслідування у діянні Керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного бюро Національного бюро ОСОБА_1 встановлено порушення вимог частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» та ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого частинами першою, другою статті 172-7 КУпАП.
Висновок та матеріали службового розслідування направлено на розгляд Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України. Інформацію про встановлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, направлено до Національного агентства з питань запобігання корупції.
ОСОБА_1 04 червня 2025 року подано зауваження на висновок Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, в яких зазначено, що контакт з ОСОБА_3 було установлено в межах здійснення оперативно-розшукової діяльності, формат вказаного контакту віднесено до одного з методів здійснення оперативно-розшукової діяльності, під час здійснення оперативно-розшукової діяльності позивачем не порушено порядок її проведення та принципи, під час здійснення оперативно-розшукової діяльності не порушено права та свободи ОСОБА_3 , здійснення оперативно-розшукової діяльності призвело до досягнення її завдань.
Дисциплінарною комісією Національного антикорупційного бюро України 12 червня 2025 року затверджено висновок № 150, яким встановлено, що старшим детективом Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52023000000000172 від 13 квітня 2023 року за фактом розтрати комунального майна службовими особами Одеської міської ради та їх спільниками, що перебувало у господарському віданні комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Одеса».
В указаному кримінальному провадженні повідомлено про підозру ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та іншим особам, які можуть бути причетними до вчинення злочину. Захист інтересів у суді зазначених осіб здійснює ОСОБА_4 .
Адвокат ОСОБА_4 подав звернення до Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України про недотримання старшим детективом ОСОБА_1 основних принципів діяльності Національного антикорупційного бюро України.
Такий висновок адвоката ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 , здійснюючи досудове розслідування у загальному кримінальному провадженні, вступив у позапроцесуальні стосунки з ОСОБА_6 , яка є засновником британської компанії WWRT LIMITED, що володіє правом вимоги за кредитними договорами 21 українського банку.
Згадана компанія звернулася до судів Британських Віргінських островів із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 50 млн. фунтів стерлінгів.
При цьому, з метою спонукання ОСОБА_2 до перерахування на користь WWRT LIMITED коштів у значному розмірі, ОСОБА_3 також використовувала позапроцесуальні заходи впливу.
На думку ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , маючи повноваження слідчого у кримінальному провадженні, умисно використовував їх в інтересах ОСОБА_3 шляхом ініціювання та застосування заходів кримінально-правового примусу стосовно підозрюваного ОСОБА_2 з метою створення тиску на нього.
Також ОСОБА_4 вважає, що участь і перемога ОСОБА_8 у шаховому турнірі, який був організований ОСОБА_3 , є частиною їх спільного плану із створення психологічного тиску на ОСОБА_2 , оскільки на судові засідання у кримінальному провадженні ОСОБА_3 приходить із шаховою дошкою, ймовірно натякаючи на те, що відбувається певна гра, а також на свій зв`язок зі стороною обвинувачення.
Під час службового розслідування та на засіданні Дисциплінарної комісії проведено опитування адвоката ОСОБА_4 , який підтвердив доводи, зазначені у своїх зверненнях.
Крім того адвокатом надано фотографії, на яких зафіксовані зустрічі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також скріншоти відеосюжету з ресурсу YouTube щодо участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шаховому турнірі. Комісією було переглянуте відео із назвою Благодійний турнір з швидких шахів серед юристів «Золота Тура», у якому зафіксовано хід проведення турніру з шахів, переможцем турніру став ОСОБА_1 . У відеоролику фігурує ОСОБА_9 , як власник компанії WWRT LIMITED, що є спонсором турніру.
На банері з інформацією про захід, серед організаторів та спонсорів зазначено абревіатуру WWRT, НАБУ (без розшифровки, але за формою та кольором є абревіатурою Незалежної асоціації банків України).
Під час надання ОСОБА_1 інтерв`ю, на відеозапису з`являється напис « ОСОБА_10 керівник групи детективів НАБУ».
У поясненнях, наданих під час службового розслідування та на засіданнях Дисциплінарної комісії, ОСОБА_1 зазначив, що на початку жовтня 2023 року ОСОБА_1 познайомив із ОСОБА_3 заступник керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_11 , представивши її як особу, яка може сприяти досудовому розслідуванню за підозрою ОСОБА_2 . На той час ОСОБА_11 був керівником ОСОБА_1 . Зазначив, що йому було відомо про наявність в неї майнового інтересу, цю інформацію ОСОБА_3 повідомила на першій зустрічі. ОСОБА_3 було надано відомості щодо усіх активів ОСОБА_2 як в Україні, так і за її межами. Вона була допитана як свідок. Для уникнення зменшення суми застави прокурор попросив ОСОБА_3 надати свідчення щодо майнового стану ОСОБА_2 в суді, адже останній повідомив про те, що в нього немає коштів для сплати застави. На продовженні запобіжного заходу, коли ОСОБА_2 побачив, що стосовно нього свідчить ОСОБА_3 , він покликав ОСОБА_8 та повідомив, що усі попередні домовленості щодо визнання винуватості анульовані.
На початку 2024 року ОСОБА_1 з різних джерел передавали про те, що за ним здійснюється таємне ведення візуального спостереження. Детектив також був повідомлений про те, що ОСОБА_2 обізнаний щодо зустрічей ОСОБА_1 з ОСОБА_3 поза межами приміщення Національного антикорупційного бюро.
Таким чином детективу давали зрозуміти, що якщо він не послабить розслідування і вимоги щодо можливої угоди зі сторони захисту, про яку тоді йшлось, то його будуть дискредитувати.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на тиск ОСОБА_2 не реагував, його адвокат ( ОСОБА_12 ) подав до суду клопотання про відвід детектива та як доказ надав фото та відеозаписи зустрічей ОСОБА_1 з ОСОБА_3 під час судового розгляду не заперечував щодо ідентифікації себе на зображеннях. Суддя встановив, що взаємодії детектива та свідка не впливає на об`єктивність здійснення досудового розслідування та відмовив у задоволені клопотання сторони захисту.
Дисциплінарна комісія звернула увагу на те, що під час службового розслідування ОСОБА_1 вказував, що його зв`язки з ОСОБА_3 були обумовлені виконанням обов`язків детектива, носили виключно службовий характер та не порушували норми законодавства, зокрема Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України. Водночас під час опитування на засіданні Дисциплінарної комісії він вказував, що ним було встановлено з ОСОБА_3 близькі довірливі стосунки, однак інформація щодо, нібито, наявності особистих стосунків між ним та ОСОБА_3 , є недостовірною.
Дисциплінарна комісія також зазначила, що під час службового розслідування та на засіданні Дисциплінарної комісії ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення з приводу проведення зустрічей з ОСОБА_3 у період з лютого по липень 2024 року, які були зафіксовані на фото та відео.
ОСОБА_1 повідомив, що окремі з цих фото та відео досліджувалися під час розгляду судом заяви про його відвід. Щодо представлених відео та фото матеріалів він зауважив, що міг мати зустрічі при зображених обставинах.
Дисциплінарна комісія зазначила, що в ході службового розслідування ОСОБА_1 намагався ввести в оману працівників Управління внутрішнього контролю, надавши завідома неправдиві пояснення, ймовірно, з метою уникнення відповідальності за вчинене ним діяння, тим самим перешкоджав проведенню службового розслідування, що суперечить його поясненням про те, що він зацікавлений у встановленні всіх обставин.
При цьому на засіданні Дисциплінарної комісії на запитання ОСОБА_13 чи дійсно він підтверджує спільний відпочинок на пляжі удвох з ОСОБА_3 , вказав, що це він, але не впевнений, що жінка, яка там зображена, є ОСОБА_3 .
З приводу свого перебування спільно з ОСОБА_3 у закарпатському готелі «Villa Garden», ОСОБА_1 зазначив, що в той період часу міг перебувати в Закарпатті, однак з ОСОБА_3 там не проживав. ОСОБА_1 поставив під сумнів відео, на якому адвокат опитував працівницю готелю з приводу його проживання з ОСОБА_3 .
Щодо контактів його рідного брата ОСОБА_14 , ОСОБА_1 повідомив, що ОСОБА_15 познайомився з ОСОБА_3 в той час, коли детектив проводив зустріч з ОСОБА_3 , а саме: його бpaтовi необхідно було передати ключі чи щось інше ОСОБА_1 , останній повідомив бpaтові заклад, до якого той пішов, де брат не заплановано познайомився з ОСОБА_3 .
Про контакти ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 останній пояснив, що надав їй номер його телефону для отримання консультації від батька, як психолога. Той проконсультував її по телефону, інших комунікацій не було.
Стосовно шахового турніру, організованого клубом «Золота Тура», ОСОБА_1 пояснив, що участь у цьому турнірі він брав як приватна особа, проте в обов`язковій анкеті учасників зазначив, що він є старшим детективом Національного антикорупційного бюро. Дозволу про зазначення в турнірі його керівником групи детективів він не надавав. Особи, що монтували відео, могли взяти відомості з інших джерел.
Щодо обставин розгляду клопотання сторони захисту про відвід ОСОБА_1 , останній пояснив, що під час розгляду клопотання про відвід він клопотав про розгляд у закритому судовому засіданні, тому що адвокати повідомляли, що мають певні фотографії ОСОБА_1 , про які саме на той момент детективу відомо не було. Крім цього, мова йшла про оперативно-розшукову діяльність, яку здійснює ОСОБА_1 . Проте під час судового розгляду стало зрозуміло, що питання, які розглядаються, не містять відомостей про особисте життя детектива.
ОСОБА_1 про наявність реального або потенційного конфлікту інтересів керівництво не повідомляв, оскільки вважає, що у нього не було конфлікту інтересів, що встановлено, зокрема, слідчим суддею 18 березня 2024 року.
На предмет здійснення впливу на розгляд скарги адвоката Понька Р.В., який представляє інтереси ОСОБА_3 , та здійснення впливу на розслідування, ОСОБА_1 пояснив, що на момент надходження цієї скарги він перебував за кордоном. Розгляд цієї скарги здійснював ОСОБА_16 , як керівник. Жодного впливу під час розгляду цієї скарги або здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні він не вчиняв. Внесення відомостей до ЄРДР за цим фактом ОСОБА_1 погодив із прокурорами САП та своїм керівництвом, тому вважає, що це рішення приймалося не ним та будь-який конфлікт інтересів був відсутній, погодження службової записки він здійснював, оскільки це було його обов`язком.
ОСОБА_3 було запрошено на засідання Дисциплінарної комісії, однак вона не з`явилася та повідомила в месенджері WhatsApp, що жодної інформації надавати не бажає. Також зазначала, що вичерпний коментар з приводу публікації у мережі Інтернет направив її адвокат ОСОБА_17 у формі листа Директору Національного антикорупційного бюро, зі змістом якого ОСОБА_3 заперечує існування інтимних стосунків з ОСОБА_1 , а їх відносини носять виключно професійний характер.
З огляду на викладені обставини, Дисциплінарна комісія погодилася із висновками службового розслідування щодо ОСОБА_1 , зокрема щодо:
- порушення вимог КПК України, що виявилося у невиконанні вимоги, передбаченої статтею 80 КПК України щодо обов`язку за наявності вказаних обставин заявити самовідвід. Члени Дисциплінарної комісії одноголосно дійшли висновку, що за рівня таких (близьких) відносин зі свідком ОСОБА_3 , яка з посеред іншого має майновий інтерес, виникають сумніви до об`єктивності ОСОБА_1 , оскільки останній свідомо чи несвідомо міг перейняти інтерес до вчинення дій, у тому числі тиску на підозрюваного ОСОБА_2 , а тому за таких обставин є підстави для самовідводу;
- порушення вимог відомчих нормативних актів з питань організаційного забезпечення здійснення внутрішнього контролю у Національному антикорупційному бюро України. Було встановлено, що ОСОБА_1 не повідомив Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України про зміну місця проживання та набуття права користування нерухомим майном;
- виконання службових повноважень в умовах конфлікту інтересів. Перевіркою доводів ОСОБА_4 встановлено, що до Національного антикорупційного бюро України 19 листопада 2024 року надійшла заява адвоката Понька Р., подана в інтересах ОСОБА_3 , у якій він просив зареєструвати кримінальне провадження, а також зазначив, що ОСОБА_2 були організовані неправомірні дії стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Дисциплінарною комісією також встановлено, що хоча рішення про реєстрацію кримінального провадження приймалось ОСОБА_16 , активну участь щодо доцільності реєстрації цього кримінального провадження брав ОСОБА_18 , однак в той момент мав самоусунутися від таких дій оскільки:1) в самому зверненні адвоката ОСОБА_19 йде мова про тиск на нього ( ОСОБА_1 ), відтак заява стосується його особисто; 2) як вже зазначалось, ОСОБА_3 є для нього особою, з якою у нього сформовані близькі стосунки;
- порушення під час службового розслідування принципу етичної поведінки «Чесність та порядність». Дисциплінарна комісія вважає, що працівник, який під час проходження служби, а особливо проведення щодо нього службового розслідування, намагається приховати свої порушення, ввести в оману своїх колег чи керівництво Національного бюро, втрачає їхню довіру, що суттєво ускладнює його подальше перебування у команді.
Згідно з висновком Дисциплінарної комісії, в діях працівника Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 вбачаються ознаки дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», частини першої статті 9, частини першої статті 80 КПК України, частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», принципів етичної поведінки «Законність», «Відповідальність», «Професіоналізм», а також стандарту «Неупередженість», «Конфлікт інтересів», визначених Кодексом професійної етики Національного антикорупційного бюро України, пункту 1.3 посадової інструкції старшого детектива підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів, затвердженої 18 березня 2024 року Директором Національного антикорупційного бюро України.
Дисциплінарною комісією рекомендовано Директору Національного бюро застосувати до працівника Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення y вигляді звільнення із Національного антикорупційного бюро України.
Директором Національного антикорупційного бюро України 25 червня 2025 року прийнято наказ № 1308-Н «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », відповідно до якого, за вчинення дисциплінарного проступку, що полягає у порушенні службової дисципліни, а саме: за порушення частини першої статті 9, частини першої статті 80 КПК України, частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», принципів етичної поведінки «Законність», «Відповідальність», «Професіоналізм», а також стандартів «Неупередженість», «Конфлікт інтересів», визначених Кодексом професійної етики Національного антикорупційного бюро України, пункту 1.3 посадової інструкції старшого детектива підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів, затвердженої 18 березня 2024 року Директором Національного антикорупційного бюро України, накладено на підполковника Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 , керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України дисциплінарне стягнення - звільнення з Національного антикорупційного бюро України.
Директором Національного антикорупційного бюро України 25 червня 2025 року прийнято наказ № 1311-Н, яким звільнено зі служби на посадах осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України підполковника Національного антикорупційного бюро України, керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України Бравермана С.О. за підпунктом «є» пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення, 25 червня 2025 року. Виключено 25 червня 2025 року ОСОБА_1 з кадрів Національного антикорупційного бюро України.
Незгода ОСОБА_1 із зазначеними наказами стала підставою звернення до суду з цим позовом.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України визначає Закон України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII (далі - Закон № 1698-VII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 1 цього Закону, Національне антикорупційне бюро України (далі - Національне бюро) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. 
Завданням Національного бюро є протидія корупційним та іншим кримінальним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 2 Закону №1698-VII правову основу діяльності Національного бюро становлять Конституція України, міжнародні договори України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.
Абзацом другим частини першої цієї статті Закону передбачено, що Закон України «Про Кабінет Міністрів України», Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» та інші нормативно-правові акти, що регулюють діяльність органів виконавчої влади, а також Закон України «Про державну службу» застосовуються до Національного бюро, його службовців, осіб начальницького складу та інших працівників в частині, що не суперечить цьому Закону. У разі колізій між нормами цього Закону та інших законів і нормативно-правових актів, застосовуються норми цього Закону.
Крім того, в силу вимог пункту 8 Прикінцевих положень Закону №1698-VII, до приведення у відповідність із цим Законом закони України, інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами статті 3 Закону №1698-VII основними принципами діяльності Національного бюро, зокрема є: верховенство права, повага та дотримання прав і свобод людини і громадянина, законність, безсторонність та справедливість, незалежність Національного бюро та його працівників.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1698-VII до працівників Національного бюро належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.
Частиною шостої цієї статті обумовлено, що на осіб начальницького складу Національного бюро поширюється положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.
Частиною другою статті 20 Закону №1698-VII передбачено, що працівники Національного бюро за свої протиправні дії чи бездіяльність несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність.
Частиною четвертою статті 28 Закону №1698-VII передбачено, що підставою для притягнення працівника Національного бюро до дисциплінарної відповідальності, зокрема, є: невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків (пункт 1); інші підстави, передбачені Законом України «Про державну службу» для працівників Національного бюро, які є державними службовцями, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України для працівників Національного бюро, які є особами начальницького складу (пункт 6).
У свою чергу Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарний статут, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) установлює дисциплінарну відповідальність за вчинення особами рядового і начальницького складу дисциплінарного проступку, яким є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2, частина перша статті 5).
Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. 
Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об`єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.
Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного Статуту).
Відповідно до статті 28 Закону №1698-VII для розгляду питань застосування дисциплінарних стягнень до працівників Національного бюро утворюється Дисциплінарна комісія у складі п`яти осіб. 
Дисциплінарна комісія на підставі службового розслідування, яке проводиться підрозділом внутрішнього контролю, складає висновок про наявність чи відсутність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення. 
Рішення про застосування дисциплінарного стягнення на підставі висновку Дисциплінарної комісії приймає Директор Національного бюро. Зазначене рішення може бути оскаржено до суду.
При цьому відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. 
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.
При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.
Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
Відповідно до частини першої статті 16 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.
У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці (частина друга статті 16 Дисциплінарного статуту).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Спір у цій справі виник у зв`язку із накладенням на позивача - ОСОБА_1 , який обіймав посаду підполковника антикорупційного бюро України, керівника П`ятого підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення дисципліни.
Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало вчинення ним дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», частини першої статті 9, частини першої статті 80 КПК України, частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту, принципів етичної поведінки «Законність», «Відповідальність, «Професіоналізм», а також стандарту «Неупередженість», «Конфлікт інтересів», визначених Кодексом професійної етики Національного антикорупційного бюро України, пункту 1.3 посадової інструкції старшого детектива підрозділу детективів Другого Головного підрозділу детективів, затвердженої 18 березня 2024 року Директором Національного антикорупційного бюро України.
Об`єктивна сторона констатованих відповідачем порушень мала вияв у здійсненні позивачем, як детективом у кримінальному провадженні №52023000000000172, позапроцесуальних контактів зі свідком, незаявленні за вказаних обставин самовідводу відповідно до частини першої статті 80 КПК України, подальшому здійсненні процесуальних повноважень в умовах потенційного конфлікту інтересів, неповідомленні керівництва про наявність такого конфлікту, порушенні під час службового розслідування принципу етичної поведінки.
Доводи позивача про неправомірність притягнення його до дисциплінарної відповідальності, покладені ним в основу підстав позову, полягали у (1) запереченні порушення вимог чинного законодавства, зокрема, порушення вимог частини першої статті 80 КПК України в частині виконанні обов`язку щодо заявлення самовідводу у кримінальному провадженні № 52023000000000172, та недотриманні положень Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та принципів етичної поведінки), (2) проведенні службового розслідування та прийняття спірних наказів без забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин; (3) протиправного застосування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення.
Предметом касаційного перегляду позивач визначив судове рішення суду апеляційної інстанції, тому суд касаційної інстанції в касаційному порядку переглядає виключно зазначене судове рішення.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, мотивував свої висновки тим, що відповідно до матеріалів службового розслідування, свідок не була сторонньою особою для позивача, адже була допущена до спілкування з членами його сім`ї. Пояснення позивача щодо характеру такого спілкування суд апеляційної інстанції оцінив як такі, що спрямовані на уникнення юридичної відповідальності, оскільки позивач не підтвердив їх належними та допустимими доказами. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що під час службового розслідування позивач надавав алогічні пояснення, як-то зазначав про «можливість» перебування у закарпатському готелі «Villa Garden» та одночасно заперечив спільне проживання зі свідком в цьому готелі, а також підтвердив власне фотозображення на пляжі з жінкою, та одночасно висловив невпевненість, що саме ця жінка є відповідним свідком. Крім того, позивач уникав від надання чітких відповідей, які могли б підтвердити особистий характер стосунків зі свідком. Позивач також не надав обґрунтованих пояснень та переконливих доказів, які б спростовували такі стосунки, зокрема, хто є жінка, зафіксована на фотознімку. Відповідні докази позивач не надав й під час судового розгляду справи. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача, що позивач був зобов`язаний відповідно до частини першої статті 80 КПК України заявити самовідвід, та доповісти вищому керівництву про наявність позапроцесуального зв`язку зі свідком, чого позивач не зробив. При цьому суд встановив, що позапроцесуальний зв`язок між позивачем та свідком був встановлений лише під час проведення службового розслідування. Позивач не довів безпосередньому керівнику про наявність такого зв`язку, докази зворотного у матеріалах справи відсутні. 
Суд апеляційної інстанції також погодився з доводами відповідача, що сукупність обставин, встановлених під час службового розслідування, суперечлива поведінка позивача, викликають недовіру до нього як до посадової особи Національного антикорупційного бюро України. На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку та повно та всебічно з`ясував обставини вчинення такого дисциплінарного проступку.
Доводи позивача про застосування до нього надмірно суворого дисциплінарного стягнення, суд апеляційної інстанції відхилив, зазначаючи, що застосування дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень уповноваженої особи відповідача, яка здійснює його з урахуванням встановлених обставин. Водночас законодавство не вимагає обов`язкового обґрунтування неможливості застосування інших, менш суворих видів дисциплінарних стягнень.
Аргументи позивача, наведені в касаційні скарзі, щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанції ґрунтуються на тому, що цей суд не застосував положення частини другої статті 14 та частини другої статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», які підлягали застосуванню під час перевірки судом дотримання відповідачем строків застосування дисциплінарного стягнення. Також безпідставно погодився з висновками Дисциплінарної комісії про порушення ним, норм кримінального процесуального законодавства, з огляду на недоведеність наявності в його діях ознак конфлікту інтересів. З порушенням процесуального закону прийняв як доказ його особистих стосунків зі свідком відеозапис за участю працівниці готелю, який, на його думку, не можна вважати достовірними доказом у справі. Залишив поза увагою ту обставину, що в закарпатському готелі «Villa Garden» він перебував один. Висновок апеляційного суду про те, що позапроцесуальний зв`язок між ним та свідком був встановлений лише під час службового розслідування та не був повідомлений керівництву спростовується матеріалам справи. Висновок суду про неповідомлення ним вищого керівництва про позапроцесуальний зв`язок зі свідком, не відповідає матеріалам дисциплінарної справи.
Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на доводи позивача про незастосування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення частини другої статті 14 та частини другої статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування.
Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах повноважень, визначених статтею 341 КАС України, та оцінивши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
Аналізуючи доводи касаційної скарги в контексті підстави касаційного оскарження, Верховний Суд передусім звертає увагу на те, що процесуальне законодавство встановлює чіткі вимоги до змісту позовної заяви. 
Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. 
Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.
За правилами пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, складають підстави позову. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
У статті 47 КАС України визначено, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Водночас у частині четвертій статті 341 КАС України передбачено, що у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Отже, з урахуванням визначених процесуальним законом меж касаційного перегляду, суд касаційної інстанції не може давати правову оцінку доводам позивача, які не були заявлені ним як підстава позову та не були предметом розгляду судів попередніх інстанцій.
Суд зазначає, що доводи скаржника про порушення відповідачем строків застосування дисциплінарного стягнення, передбачених частиною другою статті 14 та частиною другою статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», не були підставою позову у цій справі. 
Такі доводи заявлені ним лише на стадії касаційного перегляду справи.
За таких обставин Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості визнати ці доводи прийнятними, надати їм правову оцінку, а також сформулювати висновки щодо застосування зазначених норм у спірних правовідносинах.
При цьому зважаючи на те, що вказані доводи позивача не були підставою позову, а суд апеляційної інстанції не оцінював оскаржувані накази у контексті таких доводів, посилання позивача на неправильне застосування (незастосування) судом апеляційної інстанції частини другої статті 14 та частини другої статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» є безпідставними.
Таким чином доводи скаржника, наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, є необґрунтованими, та не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення суду апеляційного суду.
Інші аргументи, викладені в касаційній скарзі, зокрема про неповне встановлення обставин у справі, неналежну оцінку висновків стосовно дисциплінарного проступку, фактично зводяться до переоцінки доказів, при цьому не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зумовлені суто незгодою з правовою позицією цього суду щодо оцінки обставин цієї справи, встановлених під час її розгляду.
Водночас посилання скаржника на ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення на підставі відеозапису за участю працівниці готелю, який, на його думку, не може вважатися достовірним доказом у справі, не можуть бути оцінені судом касаційної інстанції, оскільки відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав уважати, що оскаржуване судове рішення цього суду ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, відповідно до приписів статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду справи розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді 	А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов